PŘÍBĚHY

HRDINŮ

Motto

„Nesni svůj život, žij svůj sen.“

Vždy bylo mým snem vydat knihu pro děti. Ale jak to udělat, když nemám spisovatelské nadání? A tak jsem si řekla, že všechno nemusím zvládnout sama.

Kdo má fantazii takovou, aby napsal povídku pro děti?

No přece VY, samotné DĚTI! A tak jsem požádala o pomoc děti z dětských domovů, které jsou navzdory nepřízni osudu velmi nadané a talentované.

Děti si udělaly výlet do bezstarostné říše fantazie a svých hrdinů, napsaly mi své povídky a pomohly mi tak splnit si můj sen.

A tím se stala tato knížka, kterou právě držíte v rukou.

Trvalo celý rok, než tato kniha vznikla, ale každá vteřina úsilí stála za to. Věřím, že až budete tuto knihu číst, s radostí podlehnete dětské hravosti a fantazii, která vás inspiruje třeba k tomu, abyste si i vy splnili svůj sen.

Olga Hyklová

Obsah

Vládci živlů ~ Milada Hofschnaidrová (11 let) ..................................................................................... 1

Sen ~ Gabriela Švantnerová (17 let) ................................................................................................................... 7

Jak šel Emílek do světa ~ Tomáš Pohanka (10 let) ............................................................. 11

Kriugská dívka ~ Esmeralda Kudriková (15 let) .......................................................................... 14

Micka a Mourek ~ Iveta Zaňková (12 let) ........................................................................................... 23

Arkon ~ Lukáš Pšenička (14 let) .......................................................................................................................... 25

Mor útočí ~ Jaroslava Ševčíková (14 let) ................................................................................................. 28

Hvězdy ~ Denisa Jančíková (14 let) .............................................................................................................. 35

Kolotoč světů ~ Sandra Naďová (15 let) .............................................................................................. 38

Já a Rozárka ~ Marie Nováková (12 let) ................................................................................................ 41

House in 25th silence street ~ Adrianna Špilerová (15 let) .................................... 43

Opaskový superhrdina ~ Patrik Dvořáček (12 let) ............................................................... 48

Kletba Hakirakughim ~ Kateřina Rybníčková (14 let) ...................................................... 51

Můj skřítek ~ Petra Mauerová (16 let) ...................................................................................................... 58

Životní zkouška ~ Vendula Šifelová (17 let) .................................................................................... 61

Krufas ~ Nora Kováčová (15 let) ........................................................................................................................ 65

Dobývání planety Země ~ Daniel Lam (15 let) ...................................................................... 67

Napadení Země ~ Adam Zavacký (15 let) ........................................................................................ 70

Jak jsme s Hulkem zbourali Měsíc ~ Denis Chaloupka (10 let) .................... 74

Vládci živlů

Milada Hofschnaidrová (11 let)

Dětský domov Dubenec

~ 1

~ ~

1

Prolog

O tom, že před milióny let dopadl na Zemi meteorit, který vyhladil dinosaury, se ví už dlouho a ví to každý, ale o tom, že po sobě zanechal čtyři kousky různých materiálů uložených v železe, ví jen málokdo. Nejprve vám ony materiály před-stavím – prvním je jiskra, která nikdy nezhasíná, druhým je kapka vody, třetím je kousek kamene a čtvrtým je část vzdušného víru, jenž nikdy neutichá. Tyto materiály tvoří celek, který ovládá zemské síly, avšak tři bez jednoho nejsou nic než jen pouhé kusy kovu.

Prvním, kdo je našel, byl španělský dobyvatel Hernán Cortez, který z nich dal ukovat čtyři přívěsky ve tvaru hořícího ohně, kapky vody, vysoké hory a vzdušného víru. A protože je našel v cizině, udělal z nich vzácné klenoty. Avšak tyto klenoty byly posléze ukradeny a odvezeny do Anglie, kde je koupil bohatý kupec a daroval je své dceři a jejím třem přátelům. Ale nejsem tady proto, abych vám vykládala o historii, ale proto, abych vám vyprávěla příběh.

Kapitola první – Balíček

„Crrrrrrrr, crrrrrrrr…“

„Katherin, běž otevřít!“ ozvalo se z kuchyně.

„Jasně, mami, už letím, jenom si vypnu…“

„Katherin, hned!“

„No jo, mami, už du, už du.“

Katherin otevřela dveře, ale nikdo tam nebyl, akorát na zemi ležel ne moc velký balíček a pár dopisů.

„Tak co?“ zeptala se paní Sattlerová, která teď stála na chodbě.

„Ále, ňákej balík a pár dopisů,“ odpověděla Katherin.

„Tak dobře, dej to všechno na stůl.“

„Mami, ten balík je pro mě!“

Paní Sattlerová se otočila a řekla: „Tak si ho vem, ale nejdřív si napiš úkoly.“

„Doufám, že je to něco od táty, protože od tý doby, co odjel do toho kláštera, se mi neozval.“

Katherin vyběhla po schodech do pokoje. Hodila balík na postel a začala si psát úkoly. Ale ať se snažila sebevíc, její mysl se pořád vracela k záhadnému balíčku na její posteli. Když se už po šesté přistihla, jak myslí na to, co by mohlo v balíku být, vzdala psaní úkolů a sedla si na postel vedle balíku. Cítila, jak jí buší srdce, a roztřesenýma rukama si položila balík na klín. Až teď si všimla, že balík na

~ 2 ~

to, jak je malý, je i docela těžký. Pomalu, jako by se bála, že poškodí jeho obsah, rozbalila papírový obal. Na zem vypadl dopis, Katherin ho zvedla a začala číst: Milá Katherin,

určitě už jsi zjistila, co je v balíku. Ale rád bych Ti řekl, abys je střežila jako oko v hlavě, nedávala je nikomu jinému a držela je v tajnosti. Jsou totiž opravdu vzácné. Na co jsou, Ti říct nemůžu, ale vím, že jsi chytrá holka a že na to určitě přijdeš.

S láskou táta

Katherin nevěděla, co na to říct. Byl to opravdu její táta, kdo se ozval po tolika letech? Proč poslal ten balík zrovna jí? Měla tolik otázek, ale nevěděla, komu se svěřit. Nejvíce ji však tížila otázka, co je uvnitř balíku…

Samou nedočkavostí strhla další papírový obal, který skrýval nádhernou dřevěnou truhličku zdobenou zlatem. Otevřela ji a spatřila čtyři přívěsky ve tvaru kapky vody, hory, hořícího ohně a vzdušného víru. Byly ze železa, ale co bylo hlavní, byly nádherné. Nejvíc se jí líbil ten ve tvaru ohně. A jelikož měla na krku řetízek, vzala jeden přívěsek do ruky a… zjistila, že příjemně hřeje.

Navlékla ho na řetízek. Potom chtěla sáhnout po přívěsku ve tvaru víru, ale rozklepala se při tom zimou. Chtěla se ohřát, ale najednou zjistila, že jakmile na to pomyslela, vyšlehl jí z dlaně nachový plamínek. Nevěřila svým vlastním očím!

Opravdu se jí nad dlaní vznášel plamínek? Zjistila, že příjemně hřeje, ale jakmile jí přestala být zima, zhasl, jako by ani nebyl. Sundala si tedy přívěsek, aby si ověřila, jestli je to ta věc, kterou jí její otec nesměl říct, a zkusila to znovu, ale nestalo se nic. Zapnula si řetízek kolem krku, soustředila se a najednou jí z ruky znovu vyšlehl plamínek. Ono to fungovalo! Měla takovou radost. Chtěla to říct matce. Ale najednou si vzpomněla, že to nesmí říct nikomu. A to ji štvalo. Jenže přívěsky byly čtyři. Proč?

Vždyť ona potřebovala jenom jeden. Vtom ji napadlo, že by to mohla říct svým nejlepším kamarádům, které měla shodou okolností také tři. A tak si umínila, že jim to další den řekne.

Kapitola druhá – Nepřátelé

„Sakra, jak to, že jste je nezískali!!!! Vy tupohlavci, copak jsem vám dost jasně neřekla, co máte udělat?“ rozčilovala se Maladain. Pak ale už klidnějším tónem dodala: „Tak dobrá, protože jste ještě větší pitomci, než jsem si myslela, budeme

~ 3 ~

to muset udělat jinak. Ze všeho nejdřív musím zjistit, kam ty přívěsky poslal, pak to bude brnkačka.“

~~~

Mezitím v hodině matematiky na manchesterské základní se Katherin snažila informovat Tinu, Lucase a Michaela o tom, že by se měli o přestávce sejít.

„Crrrrrrr,“ ohlásil zvonek konec hodiny a tím ukončil i Katherininy obavy z toho, že ji učitelka chytí při posílání vzkazů.

Debata probíhala následovně (první přišla Tina):

T: „Ahoj, Kat, tak o co jde? Psala jsi, že je to naléhavý.“

K: „Ahoj, Tino, jo, ale abych to mohla říct, musíte tady bejt všichni.“

Najednou přichází Lucas.

L: „Nazdar, Kat, tak vyklop to, ať mě nezdržuješ.“

K: „Hele, Luky, počkej si, až přijde Michael, stejně vám to dřív říct nemůžu.“

Vedle Tiny se najednou objeví Michael.

M: „Sorry, Kat, ale zdrželi mě kluci.“

K: „V pohodě, Miku, ale příště přijď včas. Jen jsem vám chtěla říct, že…“

Najednou se odmlčela, protože přistihla Lucii a její nohsledky, jak poslouchají jejich hovor.

K: „Víte co, nesejdeme se dneska odpoledne po škole u mě doma? Nechci, aby nás někdo odposlouchával.“

T: „OK, to mi vyhovuje. Tak odpoledne.“

M: „Dobře, tak čau odpoledne.“

L: „Jasně, odpoledne to stíhám. Tak ahoj.“

~~~

„Crrrrrrr, crrrrrrrr…“

„Dojdu otevřít, mami,“ zakřičela Katherin ze svého pokoje.

„Ahoj, Kat,“ ozvalo se ze dveří, kde stál Michael.

„Nazdar, Miku, pojď dovnitř, ať tady takhle nestepuješ.“

„Dobrý den, paní Sattlerová,“ řekl Michael paní Sattlerové, která stála na chodbě.

Za deset minut se znova ozval zvonek a do půl hodiny byli všichni nahoře v pokoji, kde Katherin vytahovala dřevěnou truhličku zpod postele.

„Páni, to je nádhera, kdes ji sehnala?“ zeptala se Tina.

„Poslal mi ji táta,“ odpověděla jí Katherin. „Jenže jsem vás sem nepozvala,

~ 4 ~

abyste obdivovali tu truhličku, ale abych vám řekla, co je vevnitř a co jsem o tom zjistila,“ dodala honem. Katherin pomalu otevřela truhličku a setkala se s obdivným pohledem svých tří kamarádů. „Dostala jsem k tomu ještě dopis,“ řekla a podala jim kus papíru, který vytáhla spolu s truhličkou.

Když si všichni dopis přečetli, Katherin se zdálo, že to v nich vzbudilo ještě větší zvědavost.

„No jo, Kat, ale nepíše se náhodou v tom dopise, že je máš držet v tajnosti?“

zeptal se Lucas.

„No jo, jenže jste moji nejlepší kámoši, a navíc dohromady jsme čtyři a ty přívěsky jsou taky čtyři,“ odpověděla mu Katherin.

„Ale co je na těch přívěskách tak důležitýho? Říkalas přece, že je to důležitý,“

položila jí otázku Tina.

„Taky že je,“ odpověděla Katherin a vytáhla přívěsek ve tvaru ohně. Když si ho pověsila kolem krku, snažila se vzpomenout, jak se jí povedlo vytvořit ten plamínek, a najednou si vzpomněla, že jí byla zima a že se chtěla zahřát. Stejně jako minule sáhla po přívěsku ve tvaru vzdušného víru a znovu se rozklepala zimou. Chtěla se zahřát, zavřela oči, znovu je otevřela a ono to fungovalo! Měla ještě větší radost než dřív! Potom pohlédla na kamarády a zjistila, že na ni zírají s otevřenou pusou.

„Ví to tvoje máma?“ zeptala se Tiny.

„Ne, jí jsem to neřekla,“ odpověděla jí Katherin. „Víš, jak by se na to tvářila?

Nejspíš by si ještě myslela, že jsem blázen,“ dodala ještě.

„Já vím, co to je,“ ozval se najednou Michael. Všichni se na něj obrátili s ne-chápavými výrazy. „Totiž babička mi vyprávěla legendu o meteoritu, který kdysi dávno dopadl na Zemi a vyhladil dinosaury…“

„To není žádná legenda, to je fakt, Michale,“ skočil mu do řeči Lucas.

„Hele, Luky, nech ho to dopovědět, jo? Já bych si to docela ráda poslechla,“

odbyla ho Tina.

„Díky, Tino. Tak abych to dořekl,“ pokračoval Michael.

„Ale…,“ pokusil se něco namítnout Lucas.

„A nepřerušujte mě!“ dodal Michael a potom se odmlčel, přičemž se významně podíval na Lucase. „Tak, dámy a pane, pohodlně se usaďte, protože si musím vzpomenout, jak to vlastně bylo.“

Poté, co jim dořekl tu legendu, kterou mu vyprávěla jeho babička, všichni na něj upírali nevěřícné pohledy.

„Ale to nemůže být pravda, vždyť je to volovina,“ namítal zase něco Lucas.

„Hele, jak vidíš, tak na tom něco bude, protože bychom tady jinak neseděli a nezírali na ty přívěsky,“ odpověděla mu Katherin.

~ 5 ~

„No, ale otázkou zůstává, jak se ty přívěsky dostaly do kláštera, odkud je Katyin táta poslal jí?“ ozvala se Tiny.

„Legenda říká, že je ti čtyři přátelé před smrtí odkázali klášteru. A taky říká, že je dokážou ovládat jen příslušníci rodu oněch přátel,“ dodal Michael.

„To znamená, že patřím do rodu jednoho z nich!“ pronesla s vyvalenýma očima Katherin.

„Hele, a co kdybychom zkusili štěstí i my?“ zeptala se Tina.

„Zkusit se to může,“ odpověděla Katherin.

„Já nic nenamítám,“ řekli Michael a Lucas jednohlasně.

„Tak jděte na to,“ pobízela je Katherin.

Michael, Lucas a Tina se nahnuli nad truhličku. Když se znovu narovnali, viděla Katherin, jak se zubí od ucha k uchu a každý v ruce svírá jeden přívěsek.

„Tak honem, navlíkněte si ty přívěsky na řetízek,“ pobízela je šťastně Katherin.

Když si zapnuli přívěsky kolem krku, rozzářili se štěstím.

„Zkuste na dlani něco vytvořit,“ dodala honem.

Když se podívala na Tinu, viděla, jak jí tančí na ruce malé vodní srdíčko.

Pohlédla na Lucase a zjistila, že se mu nad rukou vznáší vzdušný vír. A když se s očekáváním podívala na Michaela, zjistila, že smutně zírá na svoji dlaň. Naděje v ní pohasla. Najednou se ozvalo ťukání na okno. Se strachem ho šla otevřít a sotva to udělala, zavalila ji hromada hlíny. Když se z té hromady vyhrabala, zjistila, že se její kamarádi prohýbají smíchy.

„Moc vtipný, Miku,“ řekla naštvaně a začala se oprašovat. „Ale teď bych byla ráda, kdybys tu hlínu vrátil zpátky na záhonek, máma by nebyla šťastná, kdyby zjistila, že jí ze zahrady zmizela hromada hlíny.“

Najednou se hlína zvedla a odcestovala zpět na zahradu. Když Katherin znovu zavřela okno, otočila se na kamarády a dostala nápad. „Co kdybyste u mě přespali?“

pronesla svoji myšlenku nahlas.

„Tak jo, jen se domluvíme s rodiči,“ řekli kamarádi.

Jakmile bylo všechno nachystáno, ozvalo se znovu ťukání na okno. Katherin se podívala na Michaela, ale ten jenom pokrčil rameny. Katherin šla otevřít okno, a když to udělala, tak ucítila, jak ji něco praštilo do hlavy, a potom už slyšela jenom křik…

(pokračování příště)

~ 6 ~

Sen

Gabriela Švantnerová (17 let)

Dětský domov Lichnov

~ 7 ~

Bylo to jako každé normální ráno, tedy alespoň u nás bylo normální. Vstala jsem v devět hodin, a když jsem přišla do kuchyně, místo pozdravu následovala výtka od mámy:

„Proč jsi vstala zase tak pozdě?“

Máma mi oznámila, že odpoledne přijede táta ze služební cesty. Najednou mě přepadl hrozný strach a hlavou se mi honily různé myšlenky. Táta se dozví, že jsem prohrála ten důležitý tenisový zápas, na kterém mu tolik záleželo. Věděla jsem, že bude zklamaný a moc mě to mrzelo. Odmalička měl na mě docela vysoké nároky a často se zlobil, když jsem ho zklamala. Máma mi většinou jen domlouvala, dělala to však jen pro klid v rodině. Odešla jsem do pokoje, sedla jsem si na postel a pociťovala jsem úzkost. Najednou se mi zatočila hlava, zavřela jsem oči. Když jsem je otevřela, byla jsem na jiném místě.

Ocitla jsem se v nějakém lese, ale nebyl to obyčejný les, byl jiný než v realitě.

Kmeny stromů nerostly ze země, ale kořeny měly ve vzduchu. V jejich kořenovém systému bydleli malí tvorečkové Načenkové. Byli hnědí a měli hrozně malé nožičky.

Lidským okem byli skoro neviditelní. Na svou velikost utíkali až moc rychle. Běhali a pořád něco nosili do kořenů vzdušných stromů, byli hrozně pracovití. Mezi sebou hovořili načenkovou řečí, které jsem ale vůbec nerozuměla. Přišla jsem se na ně podívat blíže. Čekala jsem nepřátelský přístup, ale podívali se na mě a tři z nich začali vydávat podivné zvuky. I když jsem jim nerozuměla, podvědomě jsem chápala, co se mi snaží svými zvuky a gesty naznačit.

Šla jsem dále, až jsem spatřila velikou modrofialovou skvrnu. Když jsem přišla blíže, zjistila jsem, co to vlastně je – obří květina, která měla veliké svítící oči. Její pohled do mě pronikal a já jsem měla pocit, že mě spálí. Polekala jsem se. Rozběhla jsem se a začala jsem utíkat po cestě, která byla bahnitá. Nohy jsem měla těžké, nemohla jsem se hnout z místa, neustále jsem cítila ten horký a pálivý pohled.

Najednou jsem otevřela oči a byla jsem zpět ve svém pokoji v posteli. Byla jsem šťastná. V duchu jsem si říkala:

„Co to bylo? Co se to vlastně stalo?“ Nerozuměla jsem tomu. Úplně jsem zapomněla, že dnes přijede táta.

Večer, když už jsem se chystala spát, přijel táta. Přišel za mnou do pokoje a řekl:

„Ahoj, dceruško, dovezl jsem ti dárek.“ Byl až nezvykle milý a hodný, nic mi nevyčítal, což mě u něj velice překvapilo. Najednou jsem dostala strach a zase u mě začaly ty stejné příznaky. Zatočila se mi hlava, proto jsem zavřela oči.

Když jsem je otevřela, tentokrát jsem se probudila v lese, ale před ničím jsem neutíkala. Bavila jsem se s nějakými lidmi. Nedá se říct, že to byli přímo lidé.

Jedna postava vypadala jako muž. Když jsem se zadívala pořádně, nebyl to úplně

~ 8 ~

muž, byla to živá bytost, která byla celá rudá a zahalená v černém plášti. Druhá postava, která stála vedle rudého muže, vypadala také podivně. Byla to napůl liška a napůl člověk, říkali jí Foxeen. Přistoupila ke mně a promluvila tichým hlasem.

Já jí však vůbec nerozuměla. Ne že by mluvila jiným jazykem, ale já nechápala, co mi chce říct. Řekla mi:

„Přikloň se na stranu dobra, ať už je to jakkoliv.“

Věděla jsem, že je něco v nepořádku. Poté na mě promluvila postava muže:

„Jestli se chceš pomstít těm, co ti ublížili, tak to udělej!“ Vůbec jsem nevěděla, co tím myslí. Na kterou stranu bych se měla přiklonit?

Něco mě trefilo do ramene. Byla to veliká bolest a já jsem se začala měnit v silnou bytost, která si může dělat, co chce. Byla jsem zmatená a cítila jsem, že se děje něco zvláštního. Začala jsem se měnit v obrovskou bytost, něco mezi orlem a obrem. Cítila jsem, jak mi rostou křídla a všichni kolem mě volali:

„Eagli, Eagli, poleť, neboj se, nic se ti nestane.“

Ale já se bála, bála jsem se těch stvoření z jiného světa, bála jsem se vzlétnout, bála jsem se mnoha věcí…

Pak jsem z ničeho nic probudila a ležela jsem v pokoji na podlaze. Byla tmavá noc. Rozplakala jsem se, sama nevím proč. Lehla jsem si do postele a po chvíli jsem opět usnula. Ráno po probuzení jsem si myslela, že se mi to celé zdálo. Moc jsem nad tím nepřemýšlela a šla jsem do školy jako každý den. Psali jsme test ze země-pisu a já dostala pětku. Domů se mi moc nechtělo, bála jsem se výčitek.

Opět jsem cítila ten divný pocit, zatočila se mi hlava a upadla jsem v šatně na zem. Někdo asi zavolal záchranku, protože jsem skončila v nemocnici. Na nic a ani na nikoho jsem nereagovala, byla jsem napůl orel a obr, který si mohl dělat se všemi, co chce, a napůl holka ležící v nemocnici.

Přišel doktor a řekl:

„Slečno, všichni jsme se o vás báli, hlavně vaši rodiče.“ V hlavě mi běželo, že nemůžou být tak přísní. Pak jsem však znovu upadla do bezvědomí, ale tentokrát už jsem nebyla ve světě snovém, ale byla jsem v normálním světě lidí.

Slyšela jsem kroky, podle zvuku jsem poznala, že je to táta. Bavil se s doktorem.

Pomalu jsem otevírala oči a zašeptala:

„Tati.“ Otočil se, podíval se na mě a chytil mě za ruku. Nebyla jsem ta normální holka, byla jsem ta z jiného světa. V tátových očích jsem viděla strach z toho všeho a hlavně strach o mě. Nevím, kde byla máma, ale u mě v pokoji nebyla. Pak se ale objevila ve dveřích a já jsem viděla, jak se na mě usmívá. Přišla k mé posteli, chytla mě za ruku a řekla:

„Tolik jsme se s tátou o tebe báli.“

~ 9 ~

„Ty jsi nám ale nahnala strach,“ řekl táta. Jeho hlas byl tichý. I přes vrnění všech nemocničních přístrojů rodiče slyšeli, jak říkám:

„Něco vám ukážu, už nechci, aby to bylo jako dřív.“ Vrhli na mě tázavé pohledy.

Začala jsem se znovu proměňovat v tu obrovskou bytost něco mezi orlem a obrem.

Opět jsem mířila do jiného světa, ale tentokrát jsem neletěla sama, vzala jsem s sebou i své rodiče.

Všichni tři jsme stáli v jiném světě a drželi se za ruce. Bylo tam všechno jiné, rodiče nevěřili vlastním očím. Když jsme šli po pěšině, rostly kolem nás vzdušné stromy a malí Načenkové zase pilně pracovali na svém obydlí. V dáli se třpytila hvězda. Hvězda, kterou jako normální lidé vidíme svítit na obloze. Ale teď ležela na louce na zemi. Když jsme přišli blíže, byla pod ledem a zamrzlá. Pokračovali jsme dále, až jsme spatřili vodopád. Byl jistě zázračný, protože voda vtékala do velikého otvoru a ztrácela se kdoví kam.

Najednou kolem nás prošla Foxeen:

„Moc dobře ses rozhodla, jsem na tebe pyšná,“ promluvila. „Tvé rodiče také musím proměnit v nějakou bytost, protože jako lidé by v tomto světě nemohli zůstat.“ Jak řekla, tak se i stalo. Najednou se začala máma měnit v květinovou postavu. Její tělo bylo poseté barevnými květinami, hlas měla jemný a krásně voněla.

Tátu proměnila ve vlka, který mohl mluvit jen s tvory z jiného světa. Byl to náš ochránce, kdokoliv by nám chtěl ublížit, tak by ho ošklivě poškrábal a zahnal do tmavého lesa, ve kterém žily jen ošklivé stvůry.

Foxeen nám začala vysvětlovat, jak to tady chodí:

„Jednou ročně tu probíhá něco jako polární záře. Hvězda, kterou jste viděli spát pod ledem na louce, ráda plula na tmavé obloze jako kostka ledu, což nesměla dělat. Jakmile se setkala s paprsky slunce, začala se tříštit na milion kousků. Její svit byl úžasný, což rudého muže velmi rozzlobilo, a proto ji zaklel pod led. Když každý dodržuje daná pravidla, nikomu neublíží a nikdo se nemusí bát, ale když ne, je potrestán.“

Z jejího vyprávění nás mrazilo, tiskli jsme se k sobě a já v očích mámy a táty viděla, že pochopili, že byli na mě zbytečně přísní a nároční. Já i rodiče jsme se na sebe podívali a usoudili jsme, že život v jiném světě je krásnější než v reálném, a proto tady zůstaneme a domů se nevrátíme.

Najednou mě probudilo zvonění budíku, otevřela jsem oči, byla jsem zmatená.

To, co jsem prožila, byl jen sen, nebo se mi to opravdu stalo?

~ 10 ~

Jak šel Emílek do světa

Tomáš Pohanka (10 let)

Dětský domov Hrotovice

~ 11 ~

Budu vám vyprávět příběh o Emílkovi, který se vypravil do světa. Jednoho dne vstal Emílek z postele. Maminka se ho zeptala: „Emílku, vážně chceš jít do světa?“

Emílek řekl: „Ano, chci jít do světa.“

Tak mu maminka dala na cestu buchty. Šel do světa, šel po cestách, šel a šel, až potkal holčičku, která se jmenovala Janička. Emilek se jí zeptal, kam jde. Janička řekla, že jde za babičkou. Emilek řekl, že jde do světa.

Šel a šel, až potkal babičku. Emilek se zeptal babičky, jestli nechce pomoci, a babička řekla, že by byl moc hodný, kdyby jí pomohl nanosit do chaloupky trošku dříví na zimu. Emílek jí s radostí ochotně pomohl. Babička mu potom moc děkovala a řekla, že je velmi hodný, když pomáhá starým a nemocným lidem. Emílek byl moc rád, že ho babička tak pochválila, a u srdíčka ho hřál dobrý pocit. Potom se opět vydal na cestu.

Šel a šel, až potkal kluky, kteří otravovali jednou mladou paní. Emílek se jí zastal, ochránil ji před těmi zlými chlapci a ti, když viděli, že paní má statného ochránce, raději utekli pryč. Paní Emílkovi děkovala za to, že se jí zastal. Byl to totiž z duše dobrák a rád pomáhal třeba dětem nebo starým lidem.

Jak tak putoval po světě, postupně začal poznávat, že ve světě je zlo i dobro, že se setkal na své cestě s lidmi dobrými i těmi méně dobrými a že mu přináší radost a potěšení, když může pomoci těm, kteří pomoc potřebují. Byl to vlastně takový trošku hrdina, i když to vlastně ani sám o sobě nevěděl. A protože měl v sobě i tu trošku toulavé dušičky, nic na světě ho neudrželo na jednom místě.

Byl zcestovalý, rád poznával nové kraje a rád poseděl s dobrými lidmi u jednoho stolu. Měl rád lidi veselé, dobrosrdečné.

A jak si zase takhle jednou rázoval další cestou, potkal dva zvláštní lidi.

Nejprve si myslel, že jsou to hodní lidé, vždyť spolu tábořili pod širákem, opékali si spolu na ohni maso a byla s nimi i legrace. Jenže chudák neprokoukl, že ti dva darebové se ho jen snaží okrást. Když se ukládali ke spánku, oheň dohoříval a Emílek pomalu usínal, až konečně usnul. Ti dva, co s ním nocovali, ho okradli o všechno, vzali mu oblečení, jídlo i medailonek, který si schovával, protože ho měl od maminky na památku. Ráno se vzbudil a zjistil, že nemá vůbec nic. V té chvíli byl hrozně smutný, myslel si, že ti dva jsou hodní lidé.

~ 12 ~

Od té doby se měl Emílek moc na pozoru před všemi lidmi, bál se, že mu zase někdo ublíží. Byl smutný a začal se lidí bát. Začal se stranit lidí, měl z nich strach, vždyť on sám přece nikdy nikomu neublížil. A tak se stalo, že začal žít sám v horách.

Bylo mu smutno a úzko z lidské špatnosti a zla. A jak tak žil v horách, začal u jeho sluje, kde bydlel, pravidelně postávat velký stříbrný vlk. Nejprve se bál, že mu vlk ublíží. Ze začátku byl velmi opatrný, raději ani nevycházel ven, ale postupně zjistil, že vlk mu vůbec nechce ublížit. Měl jen hlad a přišel za ním, aby ho nakrmil. A tak ho nakrmil, jednou, dvakrát a v tu chvíli se z nich stali přátelé na celý život. Chodili spolu všude, vlk Emílka ani na chvíli neopouštěl. Tak věrné přátelství byste asi těžko hledali. Emílek se postupně přestal bát lidí, začal chodit dolů do vesnice.

A pak přišel čas, kdy se mu začalo stýskat po rodině. A tak se rozhodl, že se vrátí domů. Jaké bylo maminčino překvapení, když se ve dveřích jejich domu objevil Emílek, ošlehanou tvář, urostlý a vedle něj stál obrovský stříbrný vlk. Bylo to krásné shledání. Pak všichni šťastně a spokojeně žili v domku s maminkou, a pokud neumřeli, určitě tam žijí dodnes.

~ 13 ~

Kriugská dívka

Esmeralda Kudriková (15 let)

Dětský domov Litoměřice

~ 14 ~

Tma. Černočerná tma. Obklopovala mě ze všech stran. Nevěděla jsem, co mám dělat. Chtělo se mi křičet, ale hlasivky jako by byly z kamene. Chtělo se mi plakat, ale pokaždé, když mi po tváři stekla slza, cítila jsem krev mohutně se řinoucí z hlubokého šrámu. Nedokázala jsem na nic myslet, vůbec přemýšlet.

Jak se jmenuji? Kde to jsem? Kdo jsem? Tyto otázky se mi neúprosně proháněly hlavou, ale já na ně stále nenalézala odpovědi. Prostě jsem jen tak ležela uprostřed ničeho. Ničeho, kdesi nikde. S každým nádechem jsem se chtěla vzchopit a rozeběhnout se, ale moje tělo odporovalo. Najednou se se mnou začala točit celá země a já myslela, že už konečně přijde konec. Ale namísto toho jsem v dáli zahlédla pronikavou záři. Přibližovala se, byla stále blíž a blíž a jediné, co jsem si přála, bylo, aby to už všechno skončilo.

V tichu jsem náhle zaslechla jakýsi šepot:

„To není možné! To nemůže být ona,’“ řekl kdosi s velmi hlubokým a výhružným hlasem.

„Povídám ti, že je to ona, Klaudie. Přísahám ti na svůj život.“ Když jsem tohle uslyšela, náhle se mi zatajil dech. Mluví o mně. Určitě mě znají a vědí, kdo jsem, ale jak by mohli, když ani já sama sebe neznám? Z hlubokých myšlenek mě vyrušily hlasité kroky. Nade mnou se objevila silueta mohutné postavy, která na mě zírala.

Nehybně jsem ležela a po chvíli jsem se zeptala:

„Kdo jsi?“ Než mi záhadná postava stačila odpovědět, tak ji někdo, nebo spíš něco srazilo k zemi. Přímo přede mnou se odehrávala brutální bitka a já nebyla schopná ničeho. Bylo mi snad ještě hůř než před chvílí. Viděla jsem, jak se rvou, ale nebylo to takové, jako když sledujete rvačku středoškoláků. Bylo to jiné. Všude stříkala krev a zanedlouho se i ke mně dostal potůček. Netrvalo dlouho a hlasy rváčů utichly. Jeden z nich byl mrtvý. Ale který? Proč by někdo na někoho takhle brutálně útočil? Najednou jako by se začalo rozednívat. Na zemi v kaluži krve jsem zpozorovala postavu muže, který nade mnou ještě před chvílí stál. Chtěla jsem znát odpověď. Odpověď na to, kdo jsem. Ale také na to, kdo je ten útočník. Vedle mrtvoly ležel ten druhý muž. Dýchal zhluboka a po chvíli si z břicha s hlasitým zasténáním vytáhl nůž. Zvedl se a kráčel ke mně. Když ke mně přišel, sehnul se a jeho pohled se střetl s tím mým. Jeho azurově modré oči se upínaly na mou maličkost.

„Už jsi v bezpečí, nemusíš se ničeho bát. Se mnou jsi v bezpečí,“ opakoval neustále dokola. I když to bylo dosti děsivé, cítila jsem se v bezpečí. Potom ke mně natáhl svalnaté paže, pohladil mě po vlasech a vzal mě do náručí. Odcházel se mnou opačným směrem, než bylo světlo, ale já se s ním cítila opravdu v bezpečí…

„Dobré ráno,“ pronesl známý, ale přesto cizí hlas. Otevřela jsem oči, když mě náhle oslepilo nezvyklé světlo. Pohledem jsem přejížděla sem a tam, ale nemohla

~ 15 ~

jsem se zorientovat. Nevnímala jsem nic, jen obrysy, tvary, siluety. Až se můj pohled upřel na postavu. Byla to postava útočníka, který včera někoho zavraždil, ale zachránil mi život. Tedy, těžko říct, zdali to bylo opravdu včera, nebo dnes, nebo předevčírem. Neměla jsem pojem o čase. Seděla jsem na jakési improvizované posteli a zírala na urostlého, svalnatého, snědého mladíka, který byl od pasu nahoru nahý. Zmateně jsem odpověděla:

„Dobré ráno.“

Už jsem chtěla začít chrlit všechny otázky, když z něj náhle vypadlo:

„Dáš si čaj?“

V téhle chvíli jsem byla už relativně v klidu a tak jsem prohodila: „Jo, jasně, díky.“

Tedy alespoň jsem se snažila být v klidu, ale ve skutečnosti jsem pociťovala silnou paniku a pocit stísněnosti. Byla jsem s neznámým mužem, který je vrah, v nějaké postarší chajdě a vlasy jsem měla slepené krví. Zdálo se mi to, nebo to byla realita? Co se to se mnou stalo? Už jsem se mohla hýbat, mohla jsem mluvit, ale stále jsem nevěděla, kdo jsem. Hlasité zapískání konvice s vodou mě vyděsilo tak, až jsem nadskočila.

„Tak prosím, tady je tvůj čaj,“ řekl cizinec a postavil mi na dřevěný, krásně zdobený stolek šálek čaje.

„Díky,“ odvětila jsem krátce a stydlivě jsem začala srkat teplý čaj ze svého hrnku.

Ale potom jsem ve lžičce zahlédla svůj odraz a zhrozila jsem se. Přes celý obličej jsem měla jizvy. Pláč, vzpomněla jsem si. Když se mi chtělo plakat, tak jsem cítila, jako by mi slza ryla do tváře. Byla jsem zmatená. A zničehonic jsem vykřikla:

„Kdo jsi?! A kdo jsem vlastně já?“

Jeho výraz nebyl ani tak překvapený a s klidným hlasem mi odpověděl:

„Já jsem Erik a jsem stejný jako ty.“

Nerozuměla jsem mu, a proto jsem se ho zeptala:

„Cože? Stejný? Jak stejný?“

Pohodlně se usadil se a začal vyprávět:

„No, víš, my jsme stejní. Jsme jeden a ten samý druh. Jsme předurčeni k tomu, abychom zabránili Klaudiovi a jeho poslíčkům převzít vládu. O Klaudiovi už jsi jistě slyšela, že ano? Musela ti o něm říct tvoje matka, když tvůj otec nemohl.“

Druh? Klaudius? To je jedna z těch postav, které jsem slyšela. Kdo to vůbec je?

Moje matka? A otec? Uvědomila jsem si, že potřebuji znát více odpovědí. A tak jsem se neostýchala zeptat se:

„Kdo je Klaudius? Nikdy jsem o něm neslyšela, nikdo mi o něm nikdy nevyprávěl.

Tedy aspoň myslím. Vůbec nic si nepamatuji. Pamatuji si jen tu tmu, hlasy a někoho, koho oslovovali jako Klaudia. A pak to, jak nade mnou stál, a pak už jen tebe, jak jsi ho zavraždil.“

~ 16 ~

Chvíli se na mě koukal, ale pak začal:

„Opravdu si nic nepamatuješ? To je zvláštní. Někdo na tebe musel použít arbicullum, aby ti vymazal vzpomínky. A ten, koho jsem zabil, nebyl Klaudius, to byl jen jeden z jeho poslíčků. A co za hlasy jsi slyšela?“

Upřel na mě oči a já ze sebe vysypala:

„Zaslechla jsem, jak někdo, zřejmě Klaudius, říká, že to není možné, že to nemůže být ona. Na což mu druhý hlas odpověděl, že je to možné, že je to ona a že mu za to ručí životem. Mluvili o mně?“

Na chvíli znejistěl.

„Ano, mluvili o tobě,“ pronesl.

„Ale proč Klaudius nemohl uvěřit tomu, že jsem to já? Jak je vůbec možné, že mě zná? Že mě znáš ty?“ zeptala jsem se zvědavě, ale také trošku zoufale.

„Vypadá to, že ti budu muset celý příběh odvyprávět. Anebo víš co? Já ti půjčím tuhle knihu a tam se dozvíš odpovědi na všechny své otázky. Musím jít něco zařídit, tak zůstaň tady v bezpečí. Tady se ti nic nemůže stát. Zatím si můžeš tu knihu přečíst, a až se večer vrátím, tak se spolu někam vydáme, ano?“ řekl uklidňujícím hlasem a zmizel za dveřmi.

Kniha nesla zajímavý název Kriugové. Chvíli jsem na ni jenom zírala, ale pak jsem se odvážila otevřít její starou, ztrouchnivělou, kůží potaženou vazbu. Páchla zatuchlinou a byla velmi zaprášená, stránky byly nažloutlé, ulepené, natržené a některé dokonce i chyběly. I přesto, že ta kniha byla odporná, jsem se usadila v křesle, které bylo hned vedle postele a stolečku, a začala jsem číst.

Kapitola I.

Kriugové žijí na této planetě tisíce let. Říká se, že vůbec prvním z nás byl Nikolas De Easton. Každý Kriug si musí najít ženu, i když to není úplně obyčejný člověk. Když se jim narodí dítě, chlapec je vždy Kriugem, kdežto dívka nikoli. Tato stvoření nejsou lidé, ale vypadají tak. Mají zvláštní schopnosti, jako je třeba velká rychlost, síla, a samozřejmě mají velice zostřené smysly. Zní to jako nějaká pohádka, ale teď tu mluvíme o skutečném druhu. Každý Kriug si v určitém období projde změnou, při které se nemůže hýbat, nemůže zkrátka nic. V této chvíli je také nejslabší. To je znak toho, že je připraven plnit své poslání…

Nechápala jsem to. To existují nadpřirozené bytosti? A co upíři nebo vlkodlaci, čarodějnice a jiné obludy? A jestliže Kriugem může být pouze muž, jak to, že jsem prošla změnou? Všechny příznaky tomu nasvědčují. Chtěla jsem se ujistit, zdali kniha

~ 17 ~

mluví pravdu o tom, že jsou Kriugové nesmírně silní a rychlí, tak jsem se postavila a jen co jsem pomyslela na druhou stranu místnosti, objevila jsem se tam.

S vykulenýma očima jsem stála v rohu místnosti. Nemohla jsem tomu uvěřit.

Jak je to možné? Najednou jsem měla ještě mnohem více otázek než před přečtením první kapitoly.

Kapitola IX.

Naším posláním je zabránit Klaudiovi převzít vládu. Vládu nad světem. A proč zrovna my? Protože na světě existuje jen jeden nadpřirozený druh – my, Kriugové, kteří máme tento svět opatrovat a chránit před Klaudiem. Na samém začátku naší historie se narodila dvojčata, dívka a chlapec, a z obou se stali Kriugové. Dívka Eleanora byla brutálně zavražděna svým bratrem Klaudiem, který následně vyvraždil i celou svou rodinu a starodávným, velice složitým rituálem se učinil nesmrtelným. Nesmrtelný Kriug s vlastnostmi psychopata a touhou vládnout světu se už staletí snaží získat vládu a přibírá některé Kriugy k sobě. Ti mu věrně slouží a poté jsou za všechny služby svému pánovi odměněni smrtí. Klaudius ale není dost silný, aby mohl převzít vládu.

Žije, ale je velmi slabý. A jediné, co potřebuje, je kriugská dívka… Tato dívka se podle proroctví má narodit až za dlouhou dobu a má zapadnout do davu. Ale poté, co projde změnou, bude snadno rozpoznatelná kvůli jizvám v obličeji.

Knihu jsem rychle zavřela a odhodila, ale mrštila jsem s ní takovou silou, že se jednotlivé stránky oddělily od vazby. Tak to jsem. Jsem kriugská dívka, na kterou čeká už staletí nějaký psychopat, aby mohl ovládnout svět. Skvělé.

Co budu dělat? A co znamená, že se tato dívka má narodit až za dlouhou dobu?

Podívala jsem se znovu na knihu a přelouskala jsem datum na první stránce. 1789.

To by sedělo, když je teď 20. století, pomyslela jsem si. Čtením dalších kapitol jsem strávila zbytek dne. Dozvěděla jsem se všechno o boji, zbraních a o tom, jak moc jsem pro Klaudia důležitá, a rozhodla jsem se, že nechci být zranitelná a slabá.

Chci být silná, chci se umět bránit a rozhodně nedovolím Klaudiovi, aby mě získal.

To prostě nedopustím. Prudce jsem se zvedla, až ve starém křesle zapraskalo, a zamířila jsem rovnou k zrcadlu. Ty jizvy. Naháněly mi hrůzu a hlavně jsem kvůli nim byla snadno rozpoznatelná. Když jsem si je pozorně prohlížela v zrcadle, zahlédla jsem za sebou postavu. Rychlostí světla jsem se otočila, ale nikdo za mnou nebyl.

Asi blázním, pomyslela jsem si, ale později se ke mě dostal silný zápach. Ten zápach byl odporný, jako by ve skříni snad byla zdechlina. Můj pohled se začal soustředit na skříň. Na starou, dřevěnou, hnijící skříň, ve které bylo cosi zapáchajícího. Pomalu

~ 18 ~

jsem se přibližovala ke skříni. Čím blíž jsem té skříni byla, tím byl zápach intenzivnější, silnější. Uvědomila jsem si, že snad ani nechci vědět, co v té skříni je, ale už bylo pozdě. Aniž bych si to uvědomovala, už jsem v ruce svírala malou zabroušenou kliku na skříni. Zbývalo udělat jen krátký pohyb a skříň mohla být otevřena. Na chvíli jsem zaváhala, ale pak jsem prostě zavřela oči a zatáhla směrem dolů. Když jsem je otevřela, spatřila jsem truhlu s železným kováním. To z ní vycházel ten nesnesitelný smrad. S velkou nechutí jsem skříň zavřela, avšak přiměřenou silou, aby její dveře nevyletěly z pantů. Vrátila jsem se zpět do křesla a hypnotizovaně jsem neustále zírala na vázu s podivnou květinou, která stála na zaprášené skříni s knihovnou.

Pak jsem pohledem přejela ještě jednou celý příbytek. Improvizovaná postel měla své místo naproti stolku s konvicí a všelijakými bylinkami, vedle postele byl stoleček se spoustou různých cetek a vedle něj křeslo s kožešinovým přehozem. Skříň byla zastrčená v menší chodbičce, která byla od samotné obývací místnosti oddělena potrhaným závěsem. A zrcadlo bylo na jedné samostatné stěně, na které byly ještě zavěšené zaprané kabáty. Podlaha byla rozvrzaná, nevytíraná nejméně rok a před postelí leželo něco jako kobereček. Počkat. Znovu jsem pohlédla na podlahu.

Poté na postel i na křeslo. Kniha byla pryč.

Nevěděla jsem, co mám dělat. Ta vidina postavy nebyla jen vidina. Ta představa, že tu někdo byl a ukradl tu knihu. Že jsem s tím člověkem byla v jedné místnosti.

Jestliže ukradl tu knihu, musel o ní něco vědět. Proč by ji jinak chtěl? Ale jestli to byl někdo od Klaudia, tak proč mě neunesl? Proč mě neodnesl Klaudiovi? Najednou jsem zaslechla nějaký zvuk. Co když je to ten, kdo ukradl tu knihu a vrátil se pro mě?

Zpanikařila jsem, sáhla jsem po staré váze a vydala jsem se směrem k závěsu. Byla jsem za ním schovaná a ruce se mi třásly. Byla jsem připravená. Vtom někdo vešel dovnitř, já nečekala a praštila jsem ho skleněnou vázou po hlavě. Kupodivu se váza neroztříštila na kusy. Když jsem se pořádně podívala na muže ležícího na špinavé podlaze, zděsila jsem se. Byl to Erik. Okamžitě jsem ho zvedla a donesla na lůžko.

Hledala jsem nějaký hadr, který bych mohla namočit a přiložit mu ho na ránu, ale nenašla jsem žádný, a tak jsem si urvala kus trička a namočila ho do lavoru s vodou, který byl postaven vedle konvice. Mokrý improvizovaný hadr jsem mu přiložila na hlavu na místo, ze kterého krvácel. Když jsem ho tou vázou udeřila, tak nejspíš ztratil vědomí. Jeho tělo leželo bezvládně v dekách a já ho nemohla přestat pozorovat.

Neměl triko, a proto byl tak nesmírně přitažlivý. Po chvíli se pohnul. Zvedl se a upřeně na mě zíral.

„Eriku, moc se ti omlouvám. Já jsem nechtěla. Nevěděla jsem, že jsi to ty, a tak jsem jednala. Někdo tady totiž byl, ukradl knihu a já myslela, že se pro mě vrátil.“

„To je v pořádku, to nic. Neomlouvej se mi. Kdo tady byl? Kdo tu knihu ukradl?

~ 19 ~

Viděla jsi ho, nebo ne?“ ptal se naléhavě.

„Ne, neviděla jsem ho. Tedy jen jsem v zrcadle zahlédla nějakou postavu, ale když jsem se otočila, nikdo tam nebyl. A pak ta skříň…“

„Co se skříní?“

„Ten zápach, který z ní vycházel. Když jsem ji otevřela, spatřila jsem tam truhlu se železným kováním. Co je v ní?“ zeptala jsem se nesměle a přitom jsem se snažila nezírat na jeho neskutečně vyrýsované břicho.

„Jen staré hadry a léčivé bylinky,“ odpověděl prostě a pousmál se na mě.

„Ale co teď bude s tou knihou? Proč by ji měl kdokoli chtít?“

„Já nevím,“ řekl a promnul si oči. Seděl na posteli, s hlavou v dlaních, ale po chvíli hlavu zvedl a přelétl mě pohledem.

„Slíbil jsem ti, že až se vrátím, tak spolu někam vyrazíme. Uznávám, že je to tu trochu stísněné a nevkusné, ale je to ten nejlepší úkryt, který může být. Tedy alespoň doteď byl, než se tu někdo objevil a ukradl tu knihu. No nic, co se dá dělat.

Ta kniha, pokud vím, není ničím výjimečná. Doufám, že sis ji přečetla.“

„Ano, přečetla. Když není tedy nijak důležitá, tak proč by ji někdo kradl?“

vyptávala jsem se zvědavě.

„Netrap se tím, Elen,“ řekl.

Elen. On mi řekl Elen? Jak je to možné? On zná moje jméno?

„Ty znáš moje jméno?“

„Jistě. Co myslíš, že jsem dnes celý den dělal? Snažil jsem se zjistit o tobě co nejvíc, zašel jsem do tvé školy a tam mi ochotně dali tvou složku. Vím, že si nic nepamatuješ, takže jestli chceš, můžu ti tu složku dát k přečtení. Ale stejně se spolu musíme vydat ven. Musíme zajít za jednou šarlatánkou, která žije na jihu města.

Někdo ti vymazal vzpomínky a my musíme zjistit kdo a proč. A taky nejspíš budeš potřebovat vědět o sobě více, než co ti řekne jen nějaká pitomá složka.“

„Dobře, věřím ti. Jdeme tam, hned,“ prohlásila jsem a vystřelila jsem z křesla, když v tu chvíli mě zarazil:

„A to chceš jít jako takhle?“

Podívala jsem se do zrcadla. Vlasy slepené krví byly zacuchané, tričko roztržené tak, že mi koukalo celé břicho, a zašpiněné krví.

„Tu máš!“ Hodil po mně velký vak, který přinesl z předsíně.

„Kromě zjišťování informací jsem taky nakupoval. Podívej se, snad se ti bude něco líbit. Tady máš mýdlo, ručník a teplou vodu, umyj se, ve vaku najdeš i hřeben, tak se učeš. Budu čekat venku, tak až budeš připravena jít, víš, kde mě hledat.“

„Díky. Nevím, jak bych ti mohla více poděkovat.“ Jen co jsem to dořekla, usmál se a zmizel za závěsem.

~ 20 ~

Svlékla jsem se a začala jsem se mýt. Poté jsem prohrabala vak a vybrala jsem si opravdu pěkné džíny, šedivé tričko s hlubokým výstřihem, zrzavé, dlouhé vlasy jsem hodila do culíku a vyšla jsem ven. Když jsem odhrnula závěs, uhranula mě neuvěřitelně krásná záře zapadajícího slunce. Náhle jsem ho spatřila. Erikovo mohutné, svalnaté tělo zavalovala oranžová záře. Přistoupila jsem k němu.

„Proč se o mě tak staráš? Proč zrovna ty jsi mě zachránil? Vždyť ty mi nemusíš vůbec pomáhat. Mohl by jakýkoli jiný Kriug,“ udeřila jsem na něj.

„To proto, že jsem jeden z posledních Kriugů, kteří jsou na správné straně.

A hlavně proto, že tě už několik týdnů pozoruji. Ta vědma, za kterou se právě chystáme, předpověděla, že to budeš ty, a tak jsem tě hlídal. Nepřetržitě. Dvacet čtyři hodin denně. Jenže pak Klaudiovi poskoci zabili mou sestru a já musel odejít.

Nechal jsem tě samotnou jen jeden den a během něj ses dostala do Klaudiovy blízkosti a někdo ti vymazal vzpomínky. Ale nemyslím si, že to byl někdo od Klaudia.“

„Ale kdo jiný by to dělal? Omlouvám se, neměla jsem to takhle vychrlit. Je mi líto tvé sestry.“

„V pořádku. Nechci dělat ukvapené závěry, ale myslím si, že ti tvůj otec John řekl něco, co je pro Klaudia nesmírně důležité, a potom, co ho zabili, ti tvá matka Sonja vymazala vzpomínky, aby tě ochránila.“

Můj otec je mrtvý? A má matka mě uvedla do světa nevědomosti jen proto, abych byla v bezpečí? Tomu se mi nechce věřit. Stála jsem a koukala do země.

Najednou mi po tváři začala stékat slza. A zase ta ukrutná, řezající bolest. Erik ke mně přistoupil a slzu mi otřel.

„Neplač, ubližuješ si tak,“ řekl ustaraně. Zahleděla jsem se mu do očí. Jeho paže objaly mé boky, sklonil se ke mně a políbil mě. Nádherný pocit mi projel celým tělem. Dotýkal se mě něžně a stále mě líbal. Takže jsme tam prostě stáli a líbali se při západu slunce. Vůbec jsem nevěděla kdo, nebo co je. Neznala jsem ho déle než den, ale on mne znal dlouhou dobu. I když jsem netušila, kde jsem, proč tu jsem, co je za den, nebo rok, byla jsem šťastná. Znala jsem ho krátce, ale přesto jsem se do něj zamilovala. Bylo mi jedno, co bude dál. Můj svět byl teď on. Přestože jsem strašně toužila a stále toužím zjistit, kdo ve skutečnosti jsem, myslím, že se prozatím spokojím se svým jménem. A s Erikem. On je moje všechno. Ochrání mě. Můžeme spolu utéct, a až přijde čas a já budu řádně připravená k boji, tak se společně postavíme Klaudiovi a ukážeme mu. Ale ne teď. Jeho rty se vzdálily od těch mých, ale sevření nepovolil. Hleděl mi do očí a já jemu. Potom najednou začal mluvit, jako kdyby mi četl celou dobu myšlenky:

„Dnes už nikam nepůjdeme. Vlastně vůbec nikam nepůjdeme, musíme tě připravit, vycvičit. Musíš být schopná se ovládat, kontrolovat, bránit. Musíš umět

~ 21 ~

bojovat. A tohle všechno tě já dokážu naučit, tedy pokud budeš souhlasit.“

„Samozřejmě, že budu. Jak bych nemohla? Mám snad někoho jiného než tebe? Někoho tak úžasného, jako jsi ty?’“

„Miluji tě,“ řekl krátce a pohladil mě po vlasech. Po tom, co to vyslovil, jsem ucítila cosi v obličeji. V jeho výrazu jsem náhle spatřila údiv. Sáhla jsem si na obličej a mé tváře byly jemné, bez jizev.

„Jak je to možné?“ zakoktala jsem.

„Jen důkaz pravé lásky může spasit kriugskou dívku. Tu stránku jsi nečetla?

Když se dle proroctví najde někdo, kdo bude schopný milovat zjizvenou a znetvořenou dívku, jizvy zmizí. Tudíž už nejsi v nebezpečí. Klaudius bude marně hledat, nenajde tě,“ řekl s radostným pohledem.

„Utečeme spolu někam hodně daleko a budeme šťastní. Mezitím Klaudius zemře. A až zemře, budu připravena zjistit, kdo doopravdy jsem. Dřív ne.“

„S tímhle naprosto souhlasím. Před jeho smrtí by to bylo příliš riskantní,“ řekl a chytl mě za ruku. A jak to občas chodívá v romantických filmech, odešli jsme ruku v ruce do západu slunce.

~ 22 ~

Micka a Mourek

Iveta Zaňková (12 let)

Dětský domov Uherské Hradiště

~ 23 ~

Jednoho dne se Micka s Mourkem rozhodli, že půjdou do světa. Šli a šli, až uslyšeli pod mostem mňoukání malého koťátka. Nemělo rodiče. Rozhodli se, že si ho vezmou do péče. Vzali koťátko s sebou a šli. Jenže nevěděli, že jdou do zakletého lesa. Mourek říkal, že ta cesta, po které jdou, vede k jeho mamince.

Ale bohužel to nebyla pravda. Micka s koťátkem to nevěděly, tak šly za ním. Micka, Mourek a koťátko zabloudili. Blížila se noc, tak se všichni u stromu k sobě přitulili, povídali si pohádku a pak usnuli. Když nastala půlnoc, začaly se dít divné věci.

Šišky na stromech se rozsvítily a osvětlily celý les. Z vykotlaných pařezů se začala ozývat hudba a na pasece se začala scházet zvířátka. Přišel zajíc, liška, medvěd i jezevec, přiběhla také celá veverčí rodinka, připlazilo se klubko zmijí, přiletěla sova, výr i sýček. Nakonec přiskákaly žabky a odněkud přiletěli netopýři.

Medvěd si stoupl do čela zástupu zvířátek a začal zvířecí sbor dirigovat.

„Ááááááá,“ ozýval se lesem zpěv zvířátek. Hadi se kroutili do rytmu, žabky skákaly, netopýři poletovali. Na stromech do rytmu blikaly svítící šišky. Najednou se medvěd zarazil a dal zvířátkům povel, aby ztichla.

„Zvířátka, zpíváte moc krásně, ale chybí nám vysoké hlásky, které by doladily naši skladbu.“ Zkoušel lišku, aby zazpívala vysoký tón, ale lišce se to nedařilo.

Jezevec zpíval vyloženě hluboko a výr se sýčkem byli trochu falešní. Vtom uslyšel, že u starého dubu začal někdo zpívat krásným křišťálovým hláskem.

„Kdo to tak krásně zpívá?“ zeptal se medvěd.

„To já.“

„Kdo já?“

„Koťátko.“

„Pojď sem, koťátko, a vezmi s sebou také své dva kamarády.“

A tak před medvěda předstoupili Micka, Mourek i koťátko, kterému dali jméno Snížek. Medvěd zadal tón a chtěl, aby mu kočičky zazpívaly. A tak Micka, Mourek a Snížek začali zpívat. A ukázalo se, že mají velké nadání. Jejich vysoké hlásky se nesly lesem. Po chvíli se k jejich zpěvu přidal i celý zvířecí sbor. Teď už byl dirigent medvěd spokojený, protože lesem se nesla opravdu krásná písnička.

„Tak zvířátka, moc se mi váš zpěv líbí, když budete pilně trénovat, přihlásím vás do soutěže Zvířátka mají talent.“

A tak se stalo, že Micka, Mourek a Snížek našli v kouzelném lese spoustu kamarádů. Ráno našli cestu domů, ale domluvili se s medvědem, že budou několikrát týdně chodit do lesa a trénovat se zvířátky na soutěž. A myslíte, že tu soutěž vyhráli? To vám nepovím, to už je na další vypravování.

~ 24 ~

Arkon

Lukáš Pšenička (14 let)

Dětský domov Hamr na Jezeře

~ 25 ~

Příběh je o princi z Aquadonu, kterému v pěti letech zemřela matka na mor.

Jeho otec Lukáš Veliký se zhroutil a Arkona přestal vychovávat. Musela ho vychovávat jeho teta Ladona.

Když bylo Arkonovi patnáct let, zamiloval se do jedné ze služek, která se jmenovala Klára. Jeho teta mu lásku rozmlouvala, ale Arkon si to rozmluvit nenechal, protože Kláru moc miloval. Ladona byla rozzuřená a chtěla Arkona zabít.

Najala si lovce, aby ho zabil. Arkon to ale zaslechl a utekl z hradu do temného lesa.

Šel tak lesem asi tři dny, když najednou před sebou uviděl chaloupku, ve které se svítilo. Tak šel blíž, a když byl úplně blízko, asi tak krok od dveří, najednou ho svázaly liány a někdo ho omráčil. Když se probudil, ležel svázaný v posteli. Najednou měl pocit, že zahlédl jakýsi pohyb. Cukl sebou a zeptal se: „Kdo jsi?“

Nikdo nic. Po chvíli se ozvalo: „Nikdo.“

Byla schovaná ve tmě, takže ji neviděl. Říká: „Pojď blíž.“

„Ne, Arkone.“

Arkon se vyděsil a řekl: „Odkud znáš moje jméno?“

„Znám ho…,“ a vystoupila ze tmy. Arkon se vyděsil, když uviděl tu obludu, která se zjevila přímo před ním. „Kde se tady bereš?“

„Já tu bydlím.“

„Obludo, rozvaž mě.“

„Neboj. Máš hlad?“

„Ano.“ Obluda mu podala kus chleba a sýr.

„Nevíš něco o tetě?“ zeptal se Arkon.

„Nevím, ale musíš utéct z temného lesa. Tvoje teta si najala lovce, aby tě zabil.

Máš nějaký brnění?“

„Nemám.“

„Já vím, kde ho můžeš najít.“

„Kde?“

„Na jih od temného lesa asi tři míle je jeskyně, ale dej si pozor, to brnění hlídá tříhlavý pes Garg.“

„Dobrá, vyrazím hned ráno.“

Přišlo ráno a Arkon vyrazil. Když přišel k jeskyni, uviděl psa se třemi hlavami, ale pes spal. Arkon ho opatrně obešel. Pes však zavětřil a zařval. Najednou Arkon slyší lidský hlas, který říká: „Arkone, kde seš, ty bídnej červe?“ Arkon neváhal ani chvilku a hodil kámen směrem od jeskyně. Pes uslyšel rámus a běžel za hlukem.

Arkon vstoupil do jeskyně a tam spatřil kouzelné brnění s mečem. Oblékl si brnění, vzal si meč a vyšel ven. Tam vidí psa Garga, jak se mu klaní: „Můj pane, nasedni si na mě.“ Arkon si nasedl si a zavelel: „Směr hrad v Aqaudonu.“

Běží, a když už jsou před hradní bránou, tak Arkon říká: „Gargu, až ti dám signál, tak tam vlítneš.“

~ 26 ~

„Ano pane,“ odvětí pes.

Arkon vešel dovnitř a uviděl tetu, jak drží Klárku pod krkem a říká: „Teď tě ta tvoje láska nezachrání, ha ha hááá…“

Arkon vytáhl meč, ale teta si toho všimla a zavolala: „Stráže!“ Stráže Arkona obklíčily, ale Arkon dal signál a Garg se přiřítil a všechny strážné roztrhal. Arkon nařídil tetě: „Pusť Klárku.“ Teta řekla, že ne. Arkon tedy zatočil mečem a ve správném okamžiku jí probodl srdce.

Teta padla mrtvá na zem, Arkon se stal králem Aquadonu a oženil se s Klárkou.

Jenomže Garg našel Arkonova otce mrtvého. Arkonovi bylo líto, že utekl a s otcem se nerozloučil. Proto mu dal vystrojit důstojný pohřeb a postavit sochu.

Za rok Klárka porodila syna a dceru. Arkon byl šťastný, ale při porodu se něco zvrtlo. Klárka onemocněla. Arkon zavolal doktory z okolí, ale ani ti ji nedokázali vyléčit. Když už se zdálo vše ztraceno, rozrazily se dveře a do nich vešel stařec.

Přišel ke Klárce a dal jí jakási semínka. Klárka je spolkla a v tu ránu byla zdravá.

Arkon řekl starci: „Co chceš za uzdravení Klárky?“

Stařec povídá: „Chtěl bych být bylinkářem v Aquadonu.“

„Dobrá,“ odpověděl Arkon. Stařec šel na náměstí a zařídil si obchod s bylinkami. Arkon ke starci přišel a ptá se: „Co to bylo za semínka?“

Stařec odpověděl: „Ta semínka jsou z Pěnlandu.“

Arkon zavolal kapitána Mona a řekl: „Kapitáne, vyplujte a přivezte mi ta semínka.“

Za tři měsíce se kapitán vrátil a přivezl semínka. Dal je Klárce, ta je spolkla a zmizela.

Arkon šel za starcem a říká: „Kde je Klárka?“

„Klára je u mě v podzemí, kde ji vězním.“

Arkon zavolal: „Stráže!“

Ale když se otočil, stařec byl ten tam.

„Stráže, hledejte nějakou mapu!“ zavelel Arkon.

Jeden ze strážných přinesl mapu podzemí. Arkon si zabalil věci, osedlal Garga a vyjeli. Ujeli asi 30 mil a stáli přímo před bránou do podsvětí. Arkon vstoupil do podsvětí a tam vidí starce, jak hledí na pentagram a před ním stojí svázaná Klárka. Arkon neváhal ani minutu a hodil po starci meč. Zasáhl ho přímo do hlavy.

Stařec byl mrtvý. Arkon rozvázal Klárku, objal ji a řekl: „Už tě nikdy neopustím.“

A taky to tak bylo.

A nastaly slavnosti, které trvaly tři dny a tři noci. Arkon s Klárkou se měli rádi, dokud neumřeli. A co jejich děti? Jejich syn šel do světa hledat štěstí a dcera se provdala za prince z Pěnlandu.

~ 27 ~

Mor útočí

Jaroslava Ševčíková (14 let)

Dětský domov Jemnice

~ 28 ~

Psal se rok 1847, bylo 25. května a ve městě panoval neklid. V novinách nic jiného než to, že se svět hroutí kvůli novému viru, nebylo a rodiny s dětmi nevycházely ven ze svých domů, bály se, že vir nakazí i je. Všichni, až na mě, říkali, že virus nedokáže nic a nikdo na světě zastavit.

Jmenuji se Katei Sanchézová, pocházím ze Španělska a sem jsem byla povolána na misi, prý mám nadpřirozenou moc. Asi se tím myslí čtení myšlenek a to, že umím úžasné věci s ohněm, ale to je přece normální, ne? A ještě něco – je mi šestnáct let a jsem upírka, ale to o mně nikdo neví, díkybohu. „Jamesi, potřebuji výslechy lidí, kteří něco o tom viru vědí… a Rogere, prosím dones mi údaje o tom viru, chci to mít prosím do hodiny, není čas.“

Roger a James. Co bych vám o nich mohla říct…? Snad jen to, že James má modré oči, trochu našedlé jako by osud chtěl, aby je měl modré, ale přihnala se bouře. Má veliké svaly, rýsující se pod bílým tílkem, které často nosil. Je hodný a vždy mi pomůže. A Roger? Má krásné modrozelené oči, které jsou hluboké, ale přesto se v nich vidím. Svalnatý je stejně jako James. Jednou jsem ho viděla, jak si sundal tričko, a pod tím trikem se skrývalo tolik tajemství, že jsem jen stěží lapala po dechu. Je velice ochotný a vždy mi pomohl, protože problémy měl stejně jako já.

„Katei, jde o schamallenbergský virus. Šíří se krví nakaženého a protilátku ještě nevynalezli. Musíme ty infikované lidi zabít.“

„Rogere, ty máš co?“

„Katei, lidé nic nevědí.“

„Dobře, musíme začít něco dělat, musíme zkusit pomoci těm lidem, kteří jsou ještě nenakažení, a zabít ty, kterým už pomoci nejde.“

„Katei, musím ti něco říct.“

„Copak se děje, Jamesi?’“

„Je možno tu protilátku vyrobit, stačí jen krev upíra a tři žebra.“

„Jamesi, ty znáš nějakého upíra?’“ řekla jsem váhavým hlasem, protože jsem se bála, že o mně ví.

„Neznám, jen jsem ti to chtěl říct.“

„Vezměte šípy a kuše, musíme je zničit, než oni zničí nás.“ Šli jsme se podívat na Konsteliovu ulici v západní části města. Zahlédli jsme pomalu blížícího se muže, který mířil k nám. Vtom za námi přiběhl Codie. „Ahoj, lidičky, co hledáte?“

„Upíra?“ vykřikla jsem.

„Ano, jeden je na východě a má zájem zachránit svět, ale nemůže vyjít z domu, to doufám chápete,“ řekl Codie.

~ 29 ~

„Vydáme se za ním.“

Otočili jsme se zpět k muži, který se k nám plížil, ale ten zmizel. Vtom nás něco zezadu napadlo.

„Rychle střílejte, honem, nesmí vás kousnout či jen poranit,“ zakřičela jsem.

Odkopla jsem ho od sebe a pomohla ostatním. Když jsme se jich zbavili, usmáli jsme se na sebe a řekli si, že jsme tým.

„Codie, nesmíš s námi jít, je to strašně nebezpečné.“

„Já to zvládnu, pomůžu vám,“ řekl Codie.

„Fajn, ale počítej s velikým stresem a množstvím lidí nakažených infekcí, která je zatím nevyléčitelná.“

Codie jen pokýval hlavou a vydal se s námi na Sreibelovu ulici. Tam jsme museli také bojovat, jelikož nakažených lidí bylo víc a víc. Prošli jsme Periskovou a Maringeotskou ulicí i mnoha dalšími a skončili jsme na Gartfeutské ulici. Tam jsme měli značné problémy, nakažení lidé se na nás sesypávali jako vločky v zimě, jednoho po druhém jsme zabíjeli kušemi a odkopávali, když vtom Codiho kousli.

„Codie, ne!“ zakřičela jsem.

„Jmenuje se Angel Paksworn,“ vydechl naposled Codie a začal se měnit v příšeru, která nás chtěla kousnout. James ho střelil a já se jen sesypala na kolena a začala jsem brečet: „Codie, to se nemělo stát, kdybych ti to nedovolila, nic by se nestalo.“

Přišel za mnou James a položil mi ruku na rameno se slovy: „Musíme dál, Katei.“ Vstala jsem a naposledy jsem se poohlédla po Codiem. Vedle mě šel James a po pravé ruce Roger. Oba se ve stejnou chvíli asi náhodně dotkli mé ruky. Ten pocit, když se mě dotkli… nevěřila jsem tomu, i když jsem věděla, že to byla náhoda.

Nahromadilo se ve mně tolik pocitů…

„Katei, jsi v pohodě?“ zasmál se Roger, když mě přistihl, jak se usmívám, koukám na jedno místo na zemi a nechci jít dál.

„Jo, jo, jsem v pohodě,“ odpověděla jsem.

A jsme tady.

„Tady bydlí Angel Paksworn,“ řekl James. Vtom zaslechneme zvuky, které se ozývají za námi. Otočíme se a vidíme, jak se za námi řítí nějací lidé. Roger vytáhl kuši a začal zaměřovat.

„Ne, my nejsme nakažení, prosím nestřílejte,“ zaslechli jsme je. Roger stáhl kuši a pomalým a nejistým krokem jsme se vydali k nim.

„Potřebujeme pomoc, náš kamarád si zlomil nohu a nemáme jak utíkat před těmi nakaženými,“ řekl jeden chlap, který pomáhal chlapci se zlomenou nohou chodit.

„A jak vám máme pomoct?“ zeptal se James.

~ 30 ~

„Já vím,“ řekla jsem a podívala jsem se na Jamese. Rychlým krokem jsem se vydala za tím chlapcem, který měl zlomenou nohu. „Položte ho prosím na zem, kouknu se na to.“ Podívala jsem se na zlomeninu, položila jsem na jeho nohu ruce a zavřela jsem oči. Vtom kluk vstal a začal se radovat, že už může chodit.

„Katei, dlužíš nám vysvětlení,“ řekl Roger.

„Běžte a nechoďte k cizím lidem, my máme práci,“ řekla jsem a lidé s nevěřícným výrazem poděkovali a odešli.

„Katei, co to sakra mělo být?“ zeptal se znovu Roger.

„Víš, zapomněla jsem vám říct, že umím léčit zlomeniny, nic víc,“ odpověděla jsem a vydala se k Angelovi, k člověku, který byl stejného druhu jako já. Zaklepali jsme na dveře a čekali, že nám někdo otevře, ale vtom dveře zavrzaly a otevřely se samy. My jsme váhavým krokem vstoupili do domu, který nevypadal vůbec útulně, dřevěná podlaha vrzala pod každým naším krokem.

„Zavřete,“ zakřičel neznámý hlas z vedlejší místnosti.

„Vy jste ten, co nám může pomoci?“

„Ano i ne, záleží, co po mně přesně potřebujete.“

„Potřebujeme…“

Vtom mi do řeči vstoupil muž, zjevně to byl Angel Paksworn: „Cítím tady upíra, kdo z vás je upír?“

Já jsem jenom polkla, sklonila hlavu a čekala, co se bude dít.

„Slečinka je nějak nervózní a mládeneček vypadá, jako by ztratil po cestě svoji barvu.“

„Jen mi není dobře,“ řekl James. „Co bude teď? Pomůžeš nám? Potřebujeme krev a tři žebra z upíra.“

„A proč vám je nedá slečna nebo tady mladý pán?“ řekl arogantním hlasem Angel. Roger se podíval na mě a já se podívala na Jamese.

„Ty jsi upír?“ vykřikla jsem s Rogerem naráz, padla jsem na kolena a začala brečet. „Omlouvám se vám, já nechtěla, abyste to věděli, bála jsem se, že mě budete odsuzovat.“

„Ty nejsi pravá upírka, ani on, že ano?“ skočil mi do proslovu Angel.

„Já nevím, je to všechno zvláštní, nevím, jak to bylo mezi mými rodiči, umřeli, když mi bylo pět let,“ vzlykala jsem.

„A já to prostě nechtěl říkat,“ řekl James.

„Dost, to vyřešíme potom, potřebujeme zachránit svět,“ dodal Roger.

„Fajn, pomůžu vám,“ řekl sklesle Angel. Vtom začal někdo bouchat na dveře.

Byly to silné rány, rozběhla jsem se tedy ke dveřím, abych se podívala, co to je. Přes okno jsem zahlédla muže, jak se dobývá dovnitř. Rychle jsem otevřela a muž spadl

~ 31 ~

na zem do předsíně, která byla temná. Rychle zabouchl dveře a snažil se promluvit, ale byl tak udýchaný, že mu to nešlo. Po chvíli začal mluvit:

„Je jich tam hodně, nakažených, už není žádné bezpečné místo.“

Zeptala jsem se: „Jak se jmenuješ?“

„Jmenuji se Mark.“

„Dobře, Marku, počkej tady. Rogere, Jamesi, Angele, musíme něco dělat, nakažených lidí je čím dál víc, musíme začít,“ řekla jsem. Angel se na mě podíval a jen si povzdychl. Lehl si na zem a kývl směrem k nám. Roger šel k němu a něco mu pošeptal, asi něco jako „děkujeme“. Roger vzal kůl, bodl ho do srdce a začal chytat krev. Nemohla jsem se na to dívat a odešla jsem za Markem. Za chvíli přišli Roger s Jamesem a řekli:

„Hotovo.“ Vzdychla jsme a šli jsme do kuchyně vyrobit tu protilátku. Trvalo to celou věčnost, ale nakonec se to povedlo. Byl ovšem problém, jak ji dostat mezi lidi.

„Mám to, rozprášíme to vzduchem,“ zajásala jsem.

„Dobrý nápad, Katei,“ řekl James. Vyšli jsme z domu a James s Rogerem vytáhli šípy a kuše a byli připraveni na každý podezřelý pohyb. Procházeli jsme temnou ulicí, když jsem spatřila větrák, který čněl z nějaké továrny.

„Kluci, vysaďte mě prosím, vylezu tam a tekutinu naliji do větráku,“ řekla jsem.

Kluci mi udělali stoličku, a když mě pak postavili zpět na zem, zakřičela jsem:

„Funguje to!“ Vzduchem začala vířit protilátka.

„Katei,“ oslovil mě James.

„Ano?“

„Té látky je málo.“

„Já vím… co budeme dělat? Rogere, nemáš nějaký nápad? Musíme začít něco dělat, ta protilátka sice zabírá, ale na celé město to nevystačí.“

„Nevím, s nápady jsem u konce. Víš co? Já se obětuji. Chci zachránit svět, a když můžu, tak to udělám,“ řekl odhodlaně James.

„Ne, to nesmíš… nesmíš to udělat!! Je fakt, že svět zachránit musíme, ale ne za cenu vlastního života, Jamesi, to nesmíš udělat!!“ odpověděla jsem mu a tišším hlasem jsem dodala: „Já tě tu potřebuji!“

Vzpomínáte na ty modré oči s trochou šedi? Na ty jsem se zadívala a jako by mě ty oči pohltily. Díval se na mě a ty oči jako by mi říkaly miluju tě. Pohlédla jsem na jeho hruď, opět měl bílé tílko a pod tím tílkem se rýsovaly jeho svaly, ty vypracované svaly, na které dřel snad celý svůj dosavadní život. Zavřela jsem oči. Čekala jsem, že mě políbí, že jeho a moje rty se střetnou a že pro ten okamžik zapomenu na svět a s ním se octnu na úžasném místě. Naše obličeje se k sobě přibližovaly a já zvedla ruce, abych ho objala, když vtom Roger řekl:

~ 32 ~

„Musíme dál.“

V okamžiku jsme byli od sebe a já jen zakašlala a tiše řekla:

„Promiň.“

On se na mě jen zadíval a odešel za Rogerem. Chvíli jsem tam stála a tolik si přála, aby tam Roger nebyl, aby mě nic s Jamesem nevyrušilo. Ale byl to asi osud…

Rozběhla jsem se a zakřičela: „Počkejte!“

Zase jsme šli všichni pohromadě a zase jsme měli strach – kolem nás jsou nakažení a my máme svět zachránit. Ale jak to všechno uděláme? To už bylo složitější. Nevěděli jsme, co bude s námi, natož s celým městem. Celou cestu jsme nepromluvili a žádné lidi jsme nepotkali. Přišlo nám to všechno divné, ale co, alespoň jsme nemuseli každou chvíli bojovat. Podívala jsem se na Jamese a modlila se, ať se naše pohledy střetnou. On sledoval zamlkle cestu a ani si nevšiml, že se pořád dívám na něho. Povzdychla jsem si.

„Já se obětuji,“ zopakoval James.

„Sakra, Jamesi, už jsem ti něco říkala, nesmíš to udělat, třeba se najde jiný způsob, jak to všechno vyřešit,“ řekla jsem.

„Rogere, můžeš jít napřed? Potřebuji jí něco vysvětlit,“ pověděl James. Roger jen kývl a šel napřed.

„Katei, posaď se prosím,“ řekl mi a já se posadila na veliký kámen, který ležel za námi. On si sedl vedle mě, vzal mi moji ruku a položil na ni svou.

„Katei, jsi strašně milá holka a já tě mám moc rád, ale život jde dál. Pokud svět nezachráníme, žádný nebude. Katei, ty to zvládneš, já ti věřím a vím, že na to máš.

Musíš bojovat. Budu na tebe vždy vzpomínat a přeji ti, ať si najdeš někoho, koho budeš moc milovat.“

Viděla jsem, jak mu po tváři teče slza.

„Dost,“ řekla jsem. „Tohle, Jamesi, neuděláš, říkáš mi, že mám bojovat, ale proč? Ten, koho miluji, chce odejít a můj život nebude mít mysl, i když zachráníš svět. Jamesi, jsi pro mě všechno, jsi pro mě vzduch, který dýchám, a já to bez tebe nedokážu, nezvládnu to.“ Rozbrečela jsem se a zabořila hlavu do dlaní:

„Raději umřu já, než abys umřel ty,“ pověděla jsem mu.

„Katei, ty přesto nic nechápeš.“

„Co mám chápat? To, že se chceš zabít, že sice ty zachráníš svět, ale já umřu?“

„Katei, podívej se na mě…“

Otočila jsem k němu a tichounce řekla:

„Miluju tě.“ A vtom mě políbil, líbal tak vášnivě, že jsem byla v sedmém nebi.

Chytla jsem ho okolo krku, ale najednou přestal. Povzdychl si a odešel. Já tam

~ 33 ~

seděla a snažila se vzpamatovat z toho, co právě člověk, kterého miluji, udělal a řekl. Šla jsem za ním a chytla jsem ho za ruku. Otočil se ke mně.

„Co bude dál?“ zeptala jsem se.

„Katei, já nevím.“

„Vzpomínáš, jak jsem ti říkala, že umím číst myšlenky?“ Tentokrát jsem v jeho hlavě nic nevyčetla, byla prázdná, stejně jako moje hlava.

Ten den se toho moc nestalo, všichni jsme se rozhodli, že půjdeme spát.

V hlavě jsem měla tolik myšlenek, že to nebylo ani možné. Stále se mi v hlavě točily dvě věci, James a město, které mám zachránit. Měla jsem tolik plánů, jak to udělám, že jsem usnula. Ráno mě probudil telefonát od Rogera:

„Ahoj, Katei, něco se stalo, okamžitě musíš přijet k Jamesovi, prosím tě, spěchá to.“

Rychle jsem vstala a oblékla se, sedla na kolo a jela k Jamesovi. Před domem čekal Roger.

„Co se stalo?“ řekla jsem mu.

„Pojď,“ popadl mě za ruku a táhl mě do Jamesovy koupelny. Já se zastavila před koupelnou a nemohla jsem dýchat. Polkla jsem a spadla na kolena a začala jsem brečet. Spatřila jsem Jamese – v srdci měl kůl a u něho ležel dopis.

„Nééééé,“ zakřičela jsem, „to nemůže být pravda, to není skutečnost, to ne, Jamesi.“ Roger vzal dopis, který ležel na zemi. V něm stálo: Víte, co máte udělat. Teď je to jen na vás. Katei, moc mi na tobě záleží, ale já musel.

Promiň, budu tě vždy ochraňovat, miluju tě. A Rogere… starej se o Katei dobře.

Sbohem. James Nevěděla jsem, co mám dělat, to nemohla být pravda… Ne, klečela jsem před ním a dívala se mu do jeho otevřených očích. Už tmavly, jeho tvář bledla.

Sakra, jak jen mohl, jak mi to mohl udělat? Dala jsem mu pusu na tvář a lehla jsem si vedle něho, položila jsem hlavu na jeho hrudník a doufala, že promluví, že se na mě podívá a že mě zase políbí a že budeme napořád spolu. Jenže nic. Pak za mnou přišel Roger se slovy:

„Katei, pojď, nemá to cenu.“

Nemohla jsem tomu uvěřit, byla jsem na dně a nevěděla, co dělat. Je fakt, že město bylo díky Jamesovi zachráněno, ale on v tom městě nebyl.

S Jamesovou smrtí jsem se smířila až po dlouhé době. Věřím, že i když si milovaný člověk nemůže s vámi povídat, přesto je blíž, než si myslíte – ve vašem srdci.

~ 34 ~

Hvězdy

Denisa Jančíková (14 let)

Dětský domov Příbram

~ 35 ~

Kdysi dávno, když na nebi nebyla ani jedna hvězdička, žila ve velkém dubu víla Luna a její bratr Uran. Oba byli velice chytří a spolehliví.

Byl zrovna slunečný den, když se Luna a Uran rozhodli navštívit matku Přírodu.

„Měli bychom se za ní jít podívat. Je sama už asi 100 let.“

Luně bylo matky Přírody tak moc líto, až se z toho rozbrečela. Uran sestru obejmul a Luna si kapesníčkem z pavučiny otřela poslední slzy. Oba si začali balit svačiny na cestu. Uran si připravil sendvič s lesními jahodami a Luna kopretinový salát s kapkou rosy. Večer ulehli do postýlek ze smrkového dříví a usnuli. Ráno se Luna vzbudila a pohlédla z okna. Zděsila se a rozhodla se, že tu katastrofu sdělí Uranovi.

„Urane, vstávej, venku je nebe šedé jako veliký kus kovu, musíme naši cestu odložit na jindy.“ Uran se protáhl a letěl k oknu.

„To ne!“ zakřičel a Luna se divila, že nic nerozbil. Vzala brašnu, oblékla si pláštěnku a řekla Uranovi, ať se oblékne, že ztratili moc času. Uran se pousmál, vzal si z věšáku kabát, na záda batoh a vyšel ze dveří. Jen co zašli s Lunou za roh, rozpršelo se. Celou cestu pršelo jako z konve. Když došli k vysoké skále, pršet přestalo.

„Hurááá,“ vykřikla Luna radostí a pelášila nahoru do kopce. Uran měl co dělat, aby jí vůbec stačil. Když se začalo stmívat, zalezli do jeskyně a oba usnuli.

Ráno je oba vzbudil příjemný zpěv ptáčků. Lunu už to cestování přestalo bavit.

Sedla si a vztekala se při pomyšlení, že by teď doma popíjeli horký čaj.

„Chci domů, do své postýlky,“ povzdechla si.

„Neboj, brzy tam budeme,“ uklidnil Uran svou sestru.

Když se chystali sejít z prudké skály, podivili se. Místo toho, aby koukali dolů ze srázu, stála před nimi obrovská, dlouhá skluzavka.

„Tak na co čekáme? Jedééém!“ V tu ránu Luna ztratila nechuť k cestování a sjela až dolů. „Jupííí!“ ozývalo se ze samého konce skluzavky. „Pojeď, Urane!“

křičela Luna, „je to legrace!“

Uran se bál, ale nechtěl být před sestrou za strašpytla, tak si sedl, zavřel oči a čekal, než se sám rozjede. Najednou ho něco popostrčilo a Uran sjel až dolů.

Když byl dole, koukal co, se stalo.

„Děje se něco?“ zeptala se Luna svého bratra.

„Měl jsem pocit…,“ odpovídal Uran, když najednou mu do řeči skočil cizí starý

~ 36 ~

hlas: „Stát! Nikdo nesmí projít!“ Z křoví se vynořila stará vrásčitá bába.

„Pokud chcete projít přes tyto bažiny, musíte uhodnout hádanku. Pokud uhodnete, můžete projít.“

„A co když ne?“ skočil bábě Uran do řeči.

„Když ne, utopím vás v bažině. Muhahaha!“ rozesmála se bába zlým smíchem.

Pak se zamračila a položila otázku: „Čím víc bereš, tím je to větší, a čím víc dáváš, tím je to menší. Co to je?“

Uran si nevěděl rady, ale Luna hlasitě a sebejistě vykřikla: „Jáma.“ Jen co to dořekla, bába se složila na zem a proměnila v hromádku prachu.

Tak přešli bažinu, když začalo zapadat slunce a na nebi se objevil Měsíc.

„Proč je Měsíc na nebi sám?“ zeptala se Urana mladší sestra Luna.

„Měsíc na nebi naznačuje, kde je matka Příroda.“

„Jen škoda, že i Měsíc je na nebi sám.“ Jen co to Luna dořekla, zavřela oči a usnula.

Ráno se oba vzbudili a před sebou uviděli velikou chaloupku porostlou mechem. Ze dveří vyšla matka Příroda a nabízela jim teplý heřmánkový čaj.

Když oba vešli dovnitř, matka Příroda je objala a jemným hlasem řekla:

„Děkuji, že jste se za mnou přišli podívat. A za to, že jste byli tak ochotní, vám splním jedno přání. Luna okamžitě vykřikla:

„Přeji si, aby Měsíc na nebi už nebyl sám.“

Matka Příroda mávla hůlkou a řekla: „Večer se na nebi objeví miliony hvězd.“

Když se večer vrátili domů, po celé obloze se objevily spousty světélek.

Luna a Uran se pousmáli a u matky Přírody už nikdy nebylo smutno.

~ 37 ~

Kolotoč světů

Sandra Naďová (15 let)

Dětský domov Strážnice

~ 38 ~

Všechno to začalo jednoho podzimního večera, když se den s nocí střídal.

Města byla plná ticha, lesy ani jediným lístkem nepohnuly. Ptáci přestali štěbetat, vítr přestal foukat, a dokonce i moře jako by zastavilo své vlny. Louka byla prázdná a stébla trávy se nekrčila. Já jsem seděla na posteli a pozorovala to z okna, toužila jsem to spatřit zblízka. Po chvíli přemýšlení jsem přes sebe hodila dlouhý kabát a vklouzla jsem do bot. Po špičkách jsem se proplížila ložnicí, kde spali rodiče, seběhla schody a pak jen zabouchla vchodové dveře. Měla jsem z toho zvláštní pocit. Žaludek se mi třásl stejně jako ruce a nohy, ale čím více jsem se blížila k lesu, tím méně jsem se bála. Fascinovaly mě nehybné listy v korunách stromů a také to ticho. Na konci lesa byla vidět louka a za ní velké moře. Obvykle, když vcházím na louku, slyším, jak vlny a kapky bubnují o břeh. Dnes se to ale nestalo. Bylo to zvláštní a já chtěla přijít na to, co se děje.

Konečně jsem stála na louce a mohla jsem se podívat na nebe, které už mi nezakrývaly koruny stromů. Mraky vypadaly jako obrovský vykřičník a za nimi zapadalo slunce. Mám pocit, jako by mě chtěl někdo varovat, že v tuhle dobu tady nemám co dělat. Lehla jsem si na záda a prsty pomalu projížděla mezi stébly trávy.

Zavřela jsem oči a cítila jsem, jak mi tráva dodává odvahu a energii. Když jsem je znovu otevřela, zahlédla jsem vysoko nad sebou peříčko. Snášelo se tak jemně.

Připomínalo mi baletku, která poletuje po zkušebně tak lehce, že ji ani neslyšíte.

Natáhla jsem ruku, rozevřela ji a čekala, až sletí níž. Když už bylo dostatečně blízko na to, abych se ho mohla dotknout, tak jsem na něj sáhla, ale rozplynulo se skoro jako mlha.

Stoupla jsem si a rozhlížela se kolem. V dálce jsem uviděla stín, přistoupila jsem k němu a uslyšela hlas, který řekl:

„Děkuji ti, že jsi mě vysvobodila, říkej mi Štístko. Zlý čaroděj mě kdysi zaklel do peříčka a chtěl celý svět ovládnout smůlou, ale ty jsi mu to tím, že jsi mě přivedla zpět, dosti zkomplikovala.“

Chytilo mě za ruku a přivedlo doprostřed lesa, kde se nacházel kolotoč.

Strčilo mě dovnitř a zatočilo mnou. Než jsem se stihla vzpamatovat, už jsem byla v jiném světě. Všechno tady bylo živé a krásné. Květiny zpívaly, auta mluvila, domy chodily, gumoví medvídci spali na mráčkách, duhoví jednorožci skotačili a dováděli.

Bylo to něco neuvěřitelného. Všude kolem už byla tma, ale přímo tady všechno svítilo veselými barvičkami.

~ 39 ~

Štístko mi povědělo, že zlý čaroděj má také svůj svět a že jestli ho chci vidět, tak se mám vrátit ke kolotoči a jednou se otočit. Byla jsem zvědavá, tak jsem tedy šla. Kolotoč se ale v půlce zastavil a já dostala strach. Začalo pršet a blesky lítaly jeden za druhým. Vtom se přede mnou zjevil zlý čaroděj a začal se strašidelně smát.

Řekl mi:

„Tím, že ses otočila jen do půlky, jsi spojila svět štěstí a smůly, takhle to nemůže fungovat, budeme bojovat! Když vyhrajete vy, tak odejdu a už se nikdy nevrátím, ale když vyhraju já, tak odejdete vy a na celém světe bude vládnout jen smůla.“

Souhlasila jsem. Štístko mi přišlo na pomoc se všemi svými kamarády: vílami, skřítky, princeznami, motýlky, duhovými jednorožci… Zlý čaroděj vytáhl meč a šel do boje. Udělal pár kroků a květiny zakročily svými kořeny, zachytily jeho nohy a bum!

bác!, už byl na zemi.

Netrvalo dlouho a zlý čaroděj se dobrovolně vzdal. Chvíli poté z nebe přiletěl anděl a řekl:

„Dám ti šanci na lepší život, přidej se k nám, ke mně a ke Štístku, tvůj svět je v troskách, nemáš kam jít a s námi ti bude líp.“

Zlý čaroděj tedy neměl na výběr, připojil se ke Štístku a to ho naučilo všem svým zvykům.

A co já, ptáte se? Já jsem se vrátila lesem domů, proplížila jsem se ložnicí zpět do postele a šla spát. Od toho dne zavládlo štěstí, mír a pohoda. Svět nikdy nebyl lepší.

~ 40 ~

Já a Rozárka

Marie Nováková (12 let)

Dětský domov Lichnov

~ 41 ~

Hodně daleká země, krásná příroda, hodní lidé a hlavně je všude slyšet veselý smích. Tato země se jmenuje Radost. Už na první pohled je znát, že jsou tady lidé šťastní. Pomáhají si, dalo by se říci, že je zřejmě kouzelná. Že by byla opravdu kouzelná?

Na druhé straně zeměkoule se nachází území, kde je naopak příroda zničená.

Je tam nezdravý vzduch, často bývá chladno, prší a lidé jsou tady smutní a nemocní.

Napadlo mě, že bych se mohla do Radosti vydat. Cesta byla dlouhá, vyčerpávající, ale můj cíl byl jasný – poznat toto krásné území.

Jako vždy byl tady krásný slunný den a já se procházela po louce. Zdá se mi to, nebo ne? Nedaleko slyším krásný zpěv. Jdu za hlasem, ale nikoho nevidím.

Kdo to jen může být? Snad to nezpívají kytičky? Najednou jsem spatřila neznámou růžovou kytku a její vůně jako by mě táhla blíž a blíž. Co to vidím? Na kytičce sedí droboučká holčička. Vůbec se mě nebojí, usmívá se na mě a natahuje své ruce.

Tu vidím, že má také krásná barevná křídla. Přelétne na mou dlaň. Je lehoučká jako pírko. Když si se mnou povídá, cítím se krásně. Už vím, že se jmenuje Rozárka.

Vyprávím jí o své zemi a Rozárka s údivem naslouchá. Zaujme ji vypravování o mém kamarádovi, který je velmi nemocný a moc touží si zahrát s ostatními chlapci fotbal. Rozárka mi prozradila, že i když je můj svět smutný, ráda by se k nám podívala.

Řekla jsem jí, že cesta je hodně dlouhá a ona tak maličká. Rozárka se usmála a řekla, že použije svá kouzla. Když jsem zavřela oči, cítila jsem mávání křidýlek a najednou jsme byli u nás doma. V blízkosti Rozárky jsem se cítila jako nikdy předtím, v bezpečí a tak v teple… Rázem jsem byla šťastnější.

Rozárka nezahálela a hned se ptala, kde bydlí můj kamarád Petr. Vydali jsme se za ním. Petr ležel v posteli a četl si knihu. Vše jsem mu vyprávěla a ukázala Rozárku.

Jen koukal s otevřenou pusou a čekal, co se bude dít. Rozárka se Petra zeptala, jaký je jeho největší sen. Petr odpověděl, že by chtěl běhat jako ostatní děti a hrát fotbal.

Když to dořekl, Rozárka ho pohladila po vlasech a náhle zmizela otevřeným oknem.

Lekla jsem se, že už ji nikdy neuvidím a ani jsem se s ní nerozloučila… Petr vyskočil z postele.

„Maruško, vstávej,“ otevřela jsem oči, uviděla tetu a uvědomila jsem si, že to byl jen sen.

~ 42 ~

House

in 25th silence street

Adrianna Špilerová (15 let)

Dětský domov Liběchov

~ 43 ~

„Etone,“ ozvalo se za mnou po několika hlasitých krocích. Otočil jsem se, ale nikde nebylo živé duše. Podíval jsem se na hodinky, když jsem uslyšel dva údery misttletonského zvonu. Bylo jedenáct a já jsem se ještě stále nedostal ze sklepní chodby opuštěného domu. Vlastně ani nevím, jak jsem se sem dostal. Na zdech jsem viděl několik neobvyklých znaků. Zpočátku se zdálo, že jsou to nástěnné malby. Ale nebyly ani trochu podobné těm, které jsem dosud viděl. Na konci chodby byla místnost s dveřmi. Byla to jediná místnost, která měla dveře. Byly ovšem zamčené. Na začátku chodby jsem si všiml pověšeného klíče. Když jsem ho viděl poprvé, netušil jsem, k čemu je, tudíž jsem mu nevěnoval žádnou pozornost.

Nepamatuji si asi šest hodin zpět. Jediné, na co si vzpomínám, byla dvě jasně zářící velká světla řítící se proti mně. Probudil jsem se až na začátku chodby, kde snad na sedm metrů kolem mě nebylo žádné okno ani dveře. Jen tma. Jediné světlo vydával můj mobil, který ale neukazoval ani čárku signálu.

Bydlím na konci této čtvrti. Vím moc dobře, kde jsem. Jsem na konci ulice v domě, který je už několik let opuštěný. Vím to, protože tento dům byl jako jediný postavený ze zvláštních barevných cihel, ze kterých byla postavena i chodba. Dům patřil panu Wilsonovi, kterého už nikdo několik let neviděl. Žít ale musí, protože jeho poštovní schránku někdo pravidelně vybírá. Vím o něm jen to, že se prý po smrti své ženy úplně zbláznil. Od té doby není s nikým v kontaktu. Děti nemá a příbuzné nejspíš také ne.

Vrátil jsem se na začátek chodby pro klíč v domnění, že je od dveří v místnosti na konci chodby. Zmýlil jsem se. Není to on. Ve zdi naproti dveřím jsem si všiml malé praskliny, která tam ale určitě předtím nebyla. Pod prasklinou ležel kus něčeho tmavého, zdálo se, že to bude cihla. Zvedl jsem ji a v tu chvíli mě nenapadlo nic jiného než zkusit, jestli zeď není dutá. Párkrát jsem udeřil do zdi, čímž jsem vytvořil otvor, který odpovídal velikosti basketbalového míče. V tmavém otvoru jsem uviděl malé světlo.

V ten moment jsem uslyšel slabé pípnutí a lehkou vibraci v mé kapse. Vybitá baterie.

Byla už docela zima a já měl na sobě jen džíny, tričko a tenisky.

Po dlouhém snažení se mi podařilo udělat otvor natolik veliký, že jsem se jím protáhl dovnitř. Ocitl jsem se v další místnosti, kde se nacházely další dveře. K těmto dveřím pasoval klíč, který jsem si našel na začátku chodby.

Světlo. Konečně. To je snad zázrak, asi už jsem v nebi. Tolik motýlů, pestrobarevných květin a barev jsem ještě nikdy předtím neviděl. Přišlo mi to, jako kdybych byl v jiném světě. Na jiné planetě. Byla to nádhera jako v počítačové hře,

~ 44 ~

kterou hrála má mladší sestra Annie. Je jí dvanáct. Na svůj věk je ale dost chytrá. Mám ji rád. Kéž by tu tak mohla být, taky by se jí tu moc líbilo. Připadám si jako ve filmu. Nikdy by mě nenapadlo, že se něco takového může stát zrovna mně. Stojím v té největší stopě, kterou jsem kdy viděl. Možná dinosauří. Je to podivuhodná podívaná.

„Pozor!“ křičí za mnou nějaký ženský hlas. Otočím se a vzápětí mě někdo prudce srazí na zem. Upadl jsem do bezvědomí, a když jsem se probral, uviděl jsem ji. Ty dvě překrásné velké modré oči. Bylo to jako dívat na širé moře. Měla dlouhé tmavě hnědé vlasy, které jí splývaly po ramenou. Jeden pramínek jí překrýval levé oční víčko. Byla nádherná.

„Kdo jste a kde to jsem?“ zeptal jsem se jí.

„Ahoj, já jsem Mary, Mary Stellová a oba jsme se ocitli nejspíš dva miliony let před naším letopočtem.“

Vyprávěla mi o sobě, že je vědkyně a že se narodila v roce 1903 v New Yorku.

Když jí bylo dvacet osm, začala pracovat v jedné výzkumné laboratoři. Se svou kamarádkou Elizabeth Taylorovou pracovaly na vynálezu, který by nás dokázal vrátit v čase do požadované doby a opět nás dopravit bezpečně zpět. Ona to měla vyzkoušet a její kamarádka měla otevřít bránu pro cestu zpět. Bohužel se jí to nepodařilo a přesunula Mary do roku 2000. Měl být konec světa. Vyprávěla mi, že kolem toho byl velký rozruch. Po třech dnech se měla vrátit zpět, ale už se jí to nepodařilo a skončila zde v této dimenzi.

Dále mi vyprávěla, že se zde ani nestárne a člověk si neuvědomuje plynoucí čas.

Čas prostě plyne. Ukázala mi deník, do kterého si zapisovala všechny dny od doby, kdy zde uvízla. Řekla mi, že jí je už 109 let a že je zde uvězněná 81 let. Ale na 109 let rozhodně nevypadala.

Postupem času mi ukázala, jak se zde žije. Postavila si malý domek na stromě, docela vysoko v koruně stromu a k němu si udělala žebřík. Živila se ovocem a plody zdejší přírody a sem tam se jí podařilo i něco malého ulovit, když měla štěstí.

Příroda je zde velmi krásná a bohatá na různé plody, ale umí být i dost nebezpečná, zejména v noci. Je tu mnoho druhů zvířat od těch největších, jako jsou obří gorily, až po drobný hmyz. Stopa, v níž jsem stál, byla možná dinosauří, ale možná také jiná. Mary mi však říkala, že se tu s dinosaury ještě nesetkala, ale že čas od času někde na ty velké stopy narazí.

Když jsem se jí ptal, jak se cítila první dny a noci sama v novém prostředí, odpověděla mi, že měla celkem strach, ale že čím déle tu byla, tím více si zvykala na samotu a strach opadl.

~ 45 ~

V mém přemýšlení mě Mary najednou vyrušila otázkou, na co pořád myslím.

Nevěděl jsem, co jí říct, a tak jsem jí řekl pravdu.

„Ptáš se, nad čím dumám?“ řekl jsem.

„Ano, už nějakou dobu mě vůbec nevnímáš. Děje se snad něco?“

„Ne, to ne, jen přemýšlím, jak bychom se mohli vrátit.“

„Aha.“

Najednou se Mary otočila a vytáhla něco zpoza zad.

„Podívej, tohle je přístroj, díky kterému jsem se dostala sem a též jsem se měla dostat zpět. Pojmenovaly jsme ho Magnetikum.“

„Páni a jak to funguje?“

„Vlastně to funguje na principu velké koncentrace kovů, to znamená, že v blízkosti velkého množství železa se Magnetikum aktivuje a vytvoří se jakási brána, která nás přemístí na určité místo a do určité doby.“

„A co ti brání v tom ho použít? Je snad rozbitý?“ zeptal jsem se.

„Ne, rozbitý není, ale ještě jsem se tu nesetkala s místem, kde by bylo takové množství kovů, a ani s místem vhodným k jeho aktivaci.“

Po několika dnech jsme se vydali na cestu. Předcházely tomu dlouhé přípravy a pár výměn názorů. Tak začalo naše putování. Šli jsme dlouhé týdny a kupodivu jsme nenašli ani stopy po něčem, co by nám mohlo pomoci se vrátit. Naštěstí byla krajina stále stejně pestrá a poskytovala množství potravy. Neměli jsme problém ani s vodou, protože jsme překračovali hodně řek a potoků. Lidoopi, které jsme potkávali, na nás pohlíželi se zvědavostí a nejevili žádné známky agresivity. Jen nás trápilo marné pátrání.

Po třech měsících našeho marného putování se na nás usmálo štěstí. V dálce na obzoru se objevily vysoké sopky a svitla nám nová naděje. To zvýšilo naše úsilí. Čekala nás ještě dlouhá cesta, tak jsme se po několikadenním vyčerpávajícím hledání rozhodli utábořit nedaleko malého jezírka v prostorné jeskyňce.

Začínalo se stmívat a docela i ochlazovat, a tak jsme si rozdělali oheň. Když oheň osvětlil jeskyni, spatřili jsme hrůznou věc. U zadní stěny jeskyně ležela lidská kostra.

Nevypadala ani jako pravěký člověk, byla opravdu lidská. Po důkladném průzkumu jeskyně jsme kousek od těla našli další šokující věc. Byla to zrezivělá pistole a podle jejího vzhledu soudím, že byla jedna z těch prvních z naší doby. To ale znamenalo, že to není tak dávno, co tu ten člověk žil. Přemýšlel jsem nad možnou příčinou smrti toho člověka a hlavně nad tím, jak se sem ten člověk asi dostal. Jediný pokus, o kterém jsme věděli, byl jen ten Maryin. Nikdy jsem neslyšel, že by se kdy uskutečnil nějaký jiný. Dlouho jsme si nad tím lámali hlavu, ale nakonec jsme došli k závěru, že jsou jen

~ 46 ~

dvě možnosti – buď ta, že selhal nějaký pokus při vojenském výzkumu, nebo že někdo použil výsledky Maryiny práce a snažil se ji s pomocí jejích poznámek o daném místě hledat, popřípadě zachránit.

Kostru jsme pohřbili nejen pro její klid, ale i pro ten náš. Druhý den jsme neotáleli ani minutu a vydali jsme se na cestu. Cíl se nám přibližoval a čím byl zřetelnější, tím se naše úsilí stupňovalo. Když jsme byli už velmi blízko, začal na nás mít vliv nízký tlak vzduchu, ale naše touha po domově byla natolik silná, že podvědomí nám nedovolovalo vnímat jakékoliv okolnosti.

Cíl byl téměř na dosah, když vtom se v Maryině brašně ozval ten zvuk.

„Máme to!“ zakřičela Mary.

„Opravdu? Našli jsme to, můžeme domů. To je úžasné!“ řekl jsem.

Mary chvíli přemýšlela a bylo vidět, že trochu tápe. Nakonec jsem uviděl světlo, bylo tak silné, že oslepovalo. Vtom mě Mary chytla za ruku a řekla: „Musíme mu jít vstříc.“

Rozeběhli jsme se a vkročili do světelné brány. Letěli jsme světelným tunelem a drželi jsme se přitom za ruce. Měli jsme oba pocit, jako bychom se znovu narodili. Když už se zdálo, že jsme na konci, oba jsme omdleli.

Probudila mě až dvě velká, jasně zářící žlutá světla. Když jsem přišel k sobě, rozhlédl jsem se. Zjistil jsem, že se nacházím v křesle v laboratoři. Kolem byla spousta mně neznámých přístrojů. V tom okamžiku vešel dovnitř doktor, který se mě nejdřív zeptal, jak se cítím. Odpověděl jsem, že se cítím docela dobře, a zeptal jsem se, kde to jsem.

„Vy si už nevzpomínáte?“ odpověděl doktor.

„Bohužel ne. Mám v hlavě docela zmatek,“ řekl jsem mu.

„Pozvu tedy vedoucí výzkumu, aby vám vše vysvětlila,“ řekl mi doktor.

Po krátkém čekání přišlo několik členů personálu, ale mezi nimi byla jen jedna jediná žena, jejich vedoucí. Někoho mi strašně připomínala, ale nemohl jsem přijít na to, koho. Představila se mi jako Mary Stellová a v ten okamžik jsem si na vše vzpomněl.

~ 47 ~

Opaskový superhrdina

Patrik Dvořáček (12 let)

Dětský domov Hrotovice

~ 48 ~

Byl jednou jeden mladý muž, který se jmenoval David, bylo mu 26 let. Pracoval v rádiu, kde dělal moderátora. Jednou ráno si oblékl kalhoty a zjistil, že mu padají, tak si oblékl košili a jel si autem koupit pásek. Musel spěchat, protože mu práce začínala v sedm ráno. Když vešel do obchodu, vybral si pásek, honem ho zaplatil a hned si ho venku nasadil. Jakmile si ho nasadil, nastoupil do auta a jel do práce, ale jak jel autem, tak si všiml, že se mu ten pásek proměnil v kovový modrobílý pásek a na ruce se mu objevil modrobílý náramek, na kterém byla tlačítka. Zmáčkl tedy první tlačítko a najednou se proměnil v hrdinu, pak zmáčkl jiné a proměnil se zase zpátky, ale ten modrobílý pásek mu na ruce zůstal. On si toho však nevšiml.

Protože měl hodně práce a spoustu myšlenek v hlavě, na všechno zapomněl.

Když dojel do práce, tak vystoupil z auta a šel do studia.

V práci měl poté přestávku a bavil se s kamarády o tom, co budou dělat, až jim skončí práce. Domluvili se, že půjdou večer do kina, David řekl, že se sejdou třeba v šest večer. Tak se všichni sešli večer u kina. Po práci chtěl David jet autem na parkoviště před kino, ale jak jel autem, tak si všiml, že má na ruce pod košilí ten opasek, tak vyzkoušel zmáčknout další tlačítko a najednou ucítil ten dar – uměl chodit po vodě, uměl létat, uměl chodit po zdi a měl hodně velkou sílu. A když chtěl zmáčknout třetí tlačítko, tak ho napadlo, že raději vystoupí z auta. Vystoupil a vyzkoušel zmáčknout další tlačítko.

Najednou mu z náramku začaly vystřelovat laserové paprsky a na plášti měl napsáno OS. Napadlo ho tedy, že by se mohl nějak jmenovat, když má tyhle nadpřirozené schopnosti. Začal si tedy říkat Opaskový superhrdina. Nakonec do kina s kamarády šel, ale nikomu o tom náramku neříkal.

Druhý den ráno jel do práce. Cestou si všiml, že věž, okolo které projížděl, se začala hroutit. Okamžitě zareagoval, vystoupil z auta a zmáčkl na náramku tlačítka, aby mohl začít zachraňovat lidi. Odrazil se od země a vzlétl do oblak. Viděl padat jednu paní, tak pro ni letěl a položil ji na zem, ale protože se věž řítila velkou rychlostí, musel rychle letět. Zachytil tu věž a položil ji na zem. Přesto musela přijet sanitka a hasiči, aby ošetřovali lidi a vytahovali je ven. Najednou byl hrdinou pro celé město a ta žena, kterou zachránil, mu moc děkovala a zeptala se ho, jak by mu mohla poděkovat za záchranu života. Navrhla mu, jestli by s ní nešel večer na večeři.

David souhlasil a domluvili se, že se sejdou po práci.

Večer, jakmile David skončil v práci, rychle nasedl do auta a jel do restaurace.

~ 49 ~

Když konečně dorazil v šest hodin a pět minut na smluvenou schůzku, ta paní, kterou zachránil, už tam seděla. Sedl si k ní ke stolu, nejprve se zeptal, jak se jmenuje, ona řekla, že se jmenuje Lucie, a v tu chvíli se oba dva do sebe zamilovali až po uši.

Za okamžik k nim přišel číšník a zeptal se, co si budou objednávat. Každý objednal večeři a pití, celý večer se krásně bavili, a když oba dva dovečeřeli, zaplatili a šli ven k autu. David se jí zeptal, jestli ji nemá odvézt domů, a ona řekla, že ano. Nasedli do auta a jeli.

David se jí zeptal, jestli nechce jet k němu domů, a ona odpověděla ano.

Tak jeli k Davidovi domů, do jeho domu. Po příjezdu se dívali v televizi na zprávy a viděli, jak David zachraňuje lidi. Najednou byl slavný. A protože byli oba dva po vyčerpávajícím dni unavení, šli si lehnout a usnuli. Druhý den ráno David nemusel jít do práce, protože byl víkend, tak mohli spát déle. Po probuzení se nasnídal, připravil snídani i pro Lucii a odjel do města. Když jel autem kolem obchodu, kde koupil ten opasek, zastavil, vešel dovnitř a najednou se všude vyrojili reportéři, kteří natáčeli pro televizi. Začali se Davida ptát, jak se jmenuje a jestli bude teď chtít být superhrdinou města. On skromně odpověděl, že se jmenuje David, že bude chtít být superhrdinou, že si říká Opaskový superhrdina a že chce svoje město a lidi v něm chránit před vším možným zlem.

Od té doby chránil město, pomáhal slabým a nemocným, bojoval proti zlu a bezpráví. A jak už to tak bývá, i závist kvete všude na světě. Jeden muž, který se jmenoval Petr, zjistil, že tyto vlastnosti má taky. Sice ani nevěděl, jak k nim přišel, ale měl je. Jenže Petr nebyl takový dobrák jako David. Petrova povaha byla zlá, závistivá.

Jednoho dne, když byl pořádně vytrénovaný, se rozhodl, že bude chtít zničit New York, chtěl celé město mít pro sebe a vládnout v něm. Petr oznámil ve zprávách, že vyhlašuje válku Davidovi a celému městu. A jak řekl, tak taky učinil.

Začal bořit domy, město bylo v plamenech, všude pobíhali zranění a zmatení lidé.

David se to ihned dověděl, a tak začal krutý boj mezi Davidem a Petrem. Po dlouhém a urputném boji však David nakonec zvítězil, svoje město i lidi ochránil a Petrovi řekl, ať okamžitě odejde z New Yorku a nikdy už se neukazuje.

Tak Petr odjel daleko pryč. Potom měli David a Lucie svatbu a od té doby si žili spokojeně a David vždy a za všech okolností chránil New York a jeho obyvatele.

~ 50 ~

Kletba Hakirakughim

Kateřina Rybníčková (14 let)

Dětský domov Vysoká Pec

~ 51 ~

Poté, co jsem se pohádala znovu se Samantou, už jsem nemohla dál.

Cítila jsem v sobě tolik nespravedlnosti a sebelítosti. Nedalo se to vydržet, prostě jsem utekla ven.

Kousek od našeho domu je les, právě tam jsem zamířila. Bylo tam ticho, ani ptáci nezpívali a ve vzduchu bylo cítit napětí mezi vším živým. Přesně takový pocit jsem měla ze Samanty, i když jsem se s ní snažila vycházet, ona to prostě vždycky zkazila. Kráčela jsem dál lesem a snažila jsem se všímat si všeho okolo. Zrovna jsem hleděla na zataženou oblohu, když tu najednou… BUM! A ležím na zemi. Jak jinak, to jsem celá já! Nic se mi nedaří, s nikým nevyjdu a neustále se válím na zemi.

To snad není možný – s touhle myšlenkou jsem se zvedla a nemohla jsem si nevšimnout, že stojím v obrovské díře. Já slepá, pomyslela jsem si, jak se teď asi dostanu nahoru? Rozhlížela jsem se po něčem, co by tu díru mohlo udělat, ale nikde nic. S velkým zklamáním jsem si sedla na zem. Už jsem se chtěla začít modlit, prosit Boha, ať se odtud nějak dostanu, když jsem si ho všimla. Na zemi ležel malý, průzračně zelený kamínek, kterého by si dřív, nebo později všiml snad i slepý, protože doslova zářil! V díře nebylo kromě kamínku nic. Takže – to zní fakt směšně

– ten kamínek udělal tu díru? V hlavě se mi rojily mnohé otázky, ale ani jedna nedávala moc smysl. Z kapsy jsem vytáhla šňůrku z tepláků, kterou jsem si později chtěla zase navléknout, ale teď už jsem na to kašlala a uvázala si kamínek kolem krku.

Pak jsem sebrala všechnu kuráž a pokoušela se dostat ven. Vůbec, ale vůbec mi to nešlo. Vzdala jsem to, už jsem se nepokoušela ani křičet, protože mě stejně nikdo neslyšel.

Když už jsem se smířila s tím, že v díře asi zůstanu navěky, objevil se záhadný člověk v černém plášti. Nebylo mu vidět do tváře – vůbec. Stál na okraji díry a natahoval ke mně ruku. Koukala jsem na něj jako na boha, zářila jsem štěstím a podala mu ruku. Pak proběhl nejrychlejší okamžik v mém životě. Potom, co mě chytl za ruku, zmizel a já byla nahoře! Bylo to tak rychlé, skoro jsem to nestihla postřehnout.

Moje nenávist k Samantě polevila a já se vrátila zpátky domů. Měla jsem za sebou psychicky náročný den a tak jsem usnula, než bys řekl švec.

„Dělejte, už se probouzí!“ „Honem, přineste květiny – začíná slavnost!“ slyšela jsem jemné hlásky. Chvíli jsem si myslela, že jsou součástí mého snu, ale pak mi došlo, že se něco děje. Otevřela jsem oči a posadila jsem se. Nevěřila jsem vlastním očím! Vůbec jsem neseděla na posteli, kde jsem předtím usnula! Pane Bože, kde to jsem? Stále dokola se mi hlavou honila slova „Pane Bože, kde?“. Na hrudi mi stále zářil zelený kamínek. Rozhlížela jsem se kolem sebe. Koukala jsem po všech těch malinkých mužících, kteří kolem mě běhali jako pominutí a nosili mi květiny. Já jen tupě zírala. Dokonce jsem si vrazila i dvě pořádné facky, jestli se mi to nezdá,

~ 52 ~

ale nezdálo, bohužel – pěkně to bolelo. Když už jsem si tak nějak ujasnila, že se mi to nezdá a že je dost možné, že jsem blázen, slezla jsem z postele.

„Hej, vy! Můžete mi prosím vysvětlit, co se tady děje? Kde to jsem a proč?“

křikla jsem na miničlovíčky. Ti mne ale odbili: „Pššššt!“ Rozzuřeně jsem zařvala:

„Žádný pšššt! a koukejte mi honem rychle vysvětlit, co se tady děje a proč jsem tady. Chci domů, jasný?“

Jeden z mužíčků se otočil:

„Jsi vyvolená, za chvíli začne slavnost, nemusíš nic dělat, stačí se jen koukat.“

A tak jsem tedy koukala. Zanedlouho si to přikráčel pidimužík, bílé vousy až na zem.

Když přišel, všichni se mu zdvořile poklonili a byli úplně zticha. Pak mužík začal svůj proslov:

„Už po mnoho generací jen čekáme a modlíme se, aby se konečně našla nějaká pozemská duše, která by nás mohla konečně poslat domů. Mnozí z nás kvůli podmínkám tady padli, mnozí z nás onemocněli a teď… teď konečně nastal náš čas!

Už nebudeme trpět, už nebudeme umírat! Brzy nás spasitelka pošle domů.

Nyní ZAČNĚTE SLAVIT!“

Začalo se nalévat pití, nosit jídlo a různé dobroty, pustila se hudba, všichni tancovali a poskakovali. Vrhla jsem zmatený pohled na mužíka s dlouhými bílými vousy. Ten na mě jen kývl, že mám jít za ním. Tak jsem tedy šla, sedli jsme si do veliké bílé místnosti a mužík začal znovu mluvit:

„Všechno ti vysvětlím hned po tom, co se mi představíš.“

„Já jsem Satiray,“ začala jsem.

„Dobře, Satiray, pokusím se tě tedy myšlenkami přenést do našeho světa.

My jsme Minisatíci a pocházíme ze Satu, našeho světa, kde jsem vládcem já, Voson.

V našem světě bylo krásně a žili jsme všichni spokojeně do doby, než přišla válka s podzemními netvory. Ti nás ale zakleli svou nejkrutější kletbou, která nese název Hakirakughim, což v našem minisatickém jazyce znamená „postupná smrt“. Je to kletba, při které netvoři vyberou nepřátelům místo, kde budou postupně umírat, protože vůbec není přizpůsobeno k jejich životu. Netvoři nám vybrali tohle místo a umíráme. Tuto kletbu může zrušit jen člověk, který má sopexen – posvátný zelený kámen, který máš teď ty. A ty nás můžeš poslat zpět domů. Ovšem nebude to tak jednoduché.“

„Jak to mám tedy udělat?“ vyhrkla jsem na něj.

„No, tvůj kámen stále září velmi jasně, takže na tom ještě nejsme tak zle, ale brzy se pak musíš dostat do jiné nezemské dimenze, ve které žije čarodějka Mohaza, která ti prozradí, kde přesně jsou podzemní netvoři ukryti. Pak tedy budeš muset proniknout do jejich skrýše a zničit jejich vůdce. V podzemním světě je to tak,

~ 53 ~

že když zemře vůdce, zemřou všichni. A tak i zlomíš naši kletbu.“

„Cože? A nemyslíte, že je to na mne trochu moc? Vždyť jsem jenom obyčejná holka. Jak mám tohle všechno dokázat? A mimochodem… jak myslíte to tvůj kámen stále září velmi jasně, takže na tom ještě nejsme tak zle? “

„Ničeho se neboj, všechno spočívá jen v tom kameni, postupně bude zářit míň a míň a to bude znamenat, že náš čas se krátí. Takže až tvůj kámen poprvé ztratí trochu své záře, budeš si muset pospíšit. Náš čas i život se začne blížit ke konci.

Už několik generací čekáme na někoho vyvoleného, někoho, jako jsi ty. Myslím si, že je nejvyšší čas zachránit nás.“

Když jsme si to tedy takhle s Vosonem vyjasnili, šli jsme na slavnost a pak už se bavili dohromady všichni i s ním. Jen já jsem seděla stranou a přemýšlela, jak to vše zvládnu. Slavnost trvala nekonečně dlouho, tedy aspoň mně to tak připadalo.

Sama nevím, kolikrát jsem uléhala s myšlenkou, jak jim pomoci, a ráno se probouzela celá zpocená a strachy bez sebe.

To ráno nebylo ničím zvláštní. Tedy aspoň zpočátku. Vše bylo stále ještě tak nějak v pološeru a slunce se teprve začalo probouzet. Šla jsem se podívat do zrcadla v mém pidipokoji, ale jako obvykle jsem nehleděla na sebe, ale na svůj kámen.

Byl takový bez života, chyběla mu záře. Běžela jsem za Vosonem, co mi nohy stačily.

Když uviděl můj kámen, nemusel ani nic říkat a vypravil mě na cestu do nezemské dimenze za čarodějkou Mohazou.

„Jak se vlastně dostanu do té jiné dimenze, Vosone?“

„Ale to je zcela prosté, z tohohle si vůbec nemusíš dělat hlavu. Celé generace jsme čekali na vyvolenou – dimenze už je dávno vytvořena. Ty do ní pouze skočíš.“

Pak se ale Voson podíval na hodinky a na můj kamínek. „Nemáme moc času, tvůj kámen slábne, už musíš jít,“ prohlásil cestou.

„A co takhle nějakou tu radu na cestu? Ta by se mi celkem hodila, všechno se seběhlo tak rychle a já vím, co mám udělat, ale nevím jak.“

Jenže než jsem tohle stačila dopovědět, došli jsme k nějaké skále. Myslela jsem, že je to skála, ale vtom do mě Voson strčil a já připravovala své tělo na facku od chladného kamene.

„Sbohem, Satiray, vrať se nám! A nezapomeň, všechno to spočívá v tom kameni!“

„ÁÁÁÁáááááááá…“ Letěla jsem strašně rychle a myslela si, že cesta dimenzí snad nemá konec. Najednou jsem se zastavila ve vzduchu… a pak začala padat!

„Au,“ vykřikla jsem. Můj dopad byl tvrdší, než jsem čekala. Dokázala jsem se ale zvednout a pokračovat v cestě. Cesta byla jen jedna, takže jsem přesně věděla, že mám jít tudy. Všude byla tma a přede mnou se rýsovala jedna velká pochodeň.

~ 54 ~

Další v dohledu nebyly, a tak jsem si vzala tuhle a šla dál. Bylo to jako chodit nějakou podzemní chodbou, všude byly kameny, a proto jsem si musela dávat velký pozor, abych nezakopla. Cesta se zdála nekonečná a mě už to pomalu přestávalo bavit, když jsem konečně v dálce viděla další světlo. Bylo to takové jiné světlo, ne jako třeba v té pochodni, bylo modré s nádechem šedi.

Došla jsem až k němu. Byl tam malý stolek, modrošedé světlo, které bylo vidět z dálky, vydávala křišťálová koule ležící na něm. Také jsem viděla nějaké karty a byl tam i kocour se jmenovkou, na které bylo napsáno Barikula. Byl černý a měl velikou jizvu pod okem. Rozhlížela jsem se, ale nikde nikdo.

„Kdepak máš páníčka?“ zeptala jsem se kocoura. Chtěla jsem si sáhnout na křišťálovou kouli, když vtom Barikula zamňoukal a objevila se Mohaza.

„Ale, ale, kde se nám tu bereš, děvenko, co potřebuješ?“ ušklíbla se.

„Dobrý den,“ pozdravila jsem. „Potřebuji vaši pomoc, prozradila byste mi prosím, kde najdu skrýš podzemních netvorů?“ zeptala jsem se opatrně a pak si nenápadně zakryla svůj kámen, který už skoro nezářil.

„Jasně, že ti to prozradím, ale nebude to zadarmo.“ Koukla na můj krk a pak se zarazila. „Proč to potřebuješ vlastně vědět? Ty nezachraňuješ Minisatíky, nebo snad jo?“ vyhrkla na mě.

„Ale ano, jsem to já. Já jsem vyvolená, ale svůj kámen vám dát nemohu, vyberte si cokoliv jiného,“ odvětila jsem a čekala, co ode mne bude chtít.

„Ale já přeci nic nechci, jen jsem se chtěla ujistit, že jsi to opravdu ty. Potřebuji jen, abys mi ukázala, jak moc kámen září, to je všechno.“

Ukázala jsem ji kámen, který už moc nezářil.

„No, žádná sláva, tak tedy poslouchej,“ řekla Mohaza, nadechla se a znovu spustila: „Skrýš najdeš snadno, je nedaleko odtud, ale jak zničit pána netvorů, to už bude těžší. Všechno je v tom kameni, abys tedy zničila pána netvorů, musíš si vzít ten kámen, zdvihnout ho do výše hlavy a říct heslo. Heslo musíš zjistit sama,“

dopověděla Mohaza a usmála se. Já na ni jen nevěřícně pohlédla.

„A jak mám zjistit to heslo?“

Mohaza jen změnila téma. „Pojď… tady je ta cesta.“ Ukázala do neznáma.

Znovu jsem se zeptala:

„Mohazo, to heslo!“

Vtom Barikula znovu zamňoukal a Mohaza zmizela. Pak se za ní ještě ozvala rána a hned nato jsem v dálce uslyšela: „To jméno! To je heslo! Ten kámen je klíčem ke všemu!“ A pak už bylo zase jen ticho. Křišťálová koule zhasla, Barikula někam utekl, a tak jsem se tedy vypravila cestou do skrýše netvorů.

Neříkám, že jsem se nebála, ale měla jsem z toho všeho dobrý pocit.

~ 55 ~

Můj kámen zase zářil o něco míň. Trochu mě trápilo to heslo, protože jsem na to musela přijít, ještě než jsem přišla k netvorům. Pořád dokola jsem si nahlas opakovala slova, která zazněla po té ráně. To jméno, to je heslo, ten kámen je klíčem ke všemu. Přemýšlela jsem o tom celou cestu od Mohazy a opakovala ta slova nahlas… pak mi to ale konečně došlo. „No jasně!“ zajásala jsem. Jméno toho kamene, to bude ono. Jenže jak se jen jmenoval? Na to kdybych si vzpomněla.

Můj kámen zase o trochu zeslábl. Měla jsem pocit, že už si nikdy nevzpomenu.

Podívala jsem se na kámen a zavzpomínala na Vosonův proslov.

„Dobře, Satiray, pokusím se tě tedy myšlenkami přenést do našeho světa.

My jsme Minisatíci a pocházíme ze Satu, našeho světa, kde jsem vládcem já, Voson. V našem světě bylo krásně a žili jsme všichni spokojeně do doby, než přišla válka s podzemními netvory. Ti nás ale zakleli svou nejkrutější kletbou, která nese název Hakirakughim, což v našem minisatickém jazyce znamená ‚postupná smrt‘.

Je to kletba, při které netvoři vyberou nepřátelům místo, kde budou postupně umírat, protože vůbec není přizpůsobeno k jejich životu. Netvoři nám vybrali tohle místo a umíráme. Tuto kletbu může zrušit jen člověk, který má sopexen – posvátný zelený kámen, který máš teď ty. A ty nás můžeš poslat zpět domů. Ovšem, nebude to tak jednoduché.“

„Sopexen! To je ono, to heslo je Sopexen!“ zvolala jsem si pro sebe.

Už jsem byla jen pár kroků od veliké brány. To bude brána do říše netvorů, pomyslela jsem si. A teď jen zničit netvory společně s jejich pánem a tak zničit kletbu Hakirakughim. „To zvládnu!“ uklidnila jsem se a vstoupila dovnitř. Nikdo před bránou nebyl. Můj kámen zase ztratil trochu síly a zářil slaběji než kdykoliv předtím.

Šla jsem dál. Pořád jen po schodech, stále hlouběji a hlouběji do podzemí.

Byly strašně dlouhé a v místech, kde se stáčely, byla odpočívadla. Alespoň jsem si myslela, že k tomu slouží. I když v žádném naštěstí nikdo nebyl, bála jsem se.

Když už jsem si vážně chtěla sednout a chvíli si odpočinout, chodba se začala rozšiřovat a v pozadí se rýsovala buď další brána, nebo nějaké dveře. Na tu vzdálenost jsem nepoznala, co to je. S velkým odhodláním jsem si to kráčela dál. „Tak a jsem konečně tady,“ řekla jsem si a sešla poslední schod. Koukla jsem se na můj slabý kamínek. Musím přiznat, že mi ho bylo trochu líto. Vzpomněla jsem si na pidimužíky a uvědomila si, že jejich i můj čas se krátí. Na nic jsem tedy nečekala a vstoupila dovnitř.

Všude byli netvoři. Byli děsiví! Měli žluté svítící oči a velké krvavé drápy, naježenou srst a ohromné špičáky! Trochu jsem se zarazila, ale pak jsem se sebrala a šla dál. Všichni na mě zírali a já byla přesvědčená, že se na mě vrhnou a roztrhají mě na kusy. Nestalo se tak. Došla jsem až k jejich pánovi, který byl stokrát děsivější

~ 56 ~

než všichni ostatní. Seděl na velikém červeném trůně a cosi mumlal. Nebylo mu vůbec rozumět. Když jsem došla až k němu, hrůzostrašně se na mě podíval.

Netrvalo dlouho a vůdce, pán netvorů, promluvil.

„Co tady chceš? Proč jsi přišla?“ Jelikož ze mě nevypadla ani hláska, netvor ještě stačil říct: „Odveďte ji do komnaty a zamkněte!“ Pořád ze mě nic nevylezlo, a tak mě vzali a odvedli do komnaty. Vůbec jsem se nebránila, doslova jsem zkameněla strachy. Když se za mnou zabouchly dveře komnaty, chvíli jsem jen koukala. Pak jsem si ale zase vzpomněla na Minisatíky a bleskově jsem vstala.

„Tak, teď už jsem připravená, už se nebojím!“ řekla jsem si a zdvihla svůj kámen do výše hlavy a zařvala: „Sopexen!“ Dveře se otevřely a já vyběhla dolů po schodech. Záře kamínku už skoro vyhasla a já jsem tedy letěla jako zběsilá.

Už jsem si myslela, že je konec, protože záře už nebyla vůbec vidět. Ve snaze zachránit Vosona a další minimužíky jsem opět kámen zdvihla do výše hlavy, zhluboka se nadechla a pak zařvala z plných plic heslo. Najednou pán netvorů zmizel a postupně začali mizet další netvoři. Když netvoři zmizeli do jednoho, můj kámen začal zářit naplno. „Tak a je konečně po všem,“ usmála jsem se. Otočila jsem se a chtěla vrátit zpět, když jsem se najednou ocitla v bílé místnosti u Vosona.

„Zvládlas to, Satiray, už se můžeme vrátit domů. A teď pojď, půjdeme to na rozloučenou pořádně oslavit! Všichni už na tebe čekají.“ Otevřely se dveře bílé místnosti, za nimi stáli vděční pidimužíkové a zase slavili. Pilo se a jedlo, bylo veselo!

Satiray vrátila Minisatíky zpátky do Satu, jejich země.

Jak jsem se dostala domů? Sama nevím. Probudila jsem se opět ve své posteli a to, že všechno nebyl jenom sen, mi připomínal jasně zářící zelený kamínek, který jsem stále pevně svírala v dlani.

~ 57 ~

Můj skřítek

Petra Mauerová (16 let)

Dětský domov Plumlov

~ 58 ~

Před osmi lety jsem začala chodit do školy do 1. třídy. Bydlela jsem tehdy s mamkou a taťkou. Ve škole se mi moc nelíbilo, nemohla jsem si zvyknout na děti, na paní učitelku a na přísný režim. Nemohla jsem si tam hrát jako ve školce. Navíc přišlo učení. Začali jsme se učit písmenka, ta se potom spojovala do slabik a slov.

To mi celkem šlo dobře. Taky mě bavilo čtení a těšila jsem se, že až budu umět číst, přečtu si nějaké knížky.

Potom ale přišla matematika. V prvních hodinách jsme se učili jenom psát čísla, číst čísla a to mi docela pěkně šlo. V dalších hodinách už to bylo horší. Byly příklady na plus a minus. To mně už nešlo. Příklady byly navíc horší a horší. První třídu jsem zvládla s dvojkou z matematiky, to ještě šlo. Většinou ale měli ostatní spolužáci jedničku, jenom já a ještě jeden kluk jsme měli dvojku. Mrzelo mě to, ale učit se mi nechtělo, měla jsme k počítání odpor.

Ve druhé třídě to bylo ještě horší. Začala nám násobilka. To byla hrůza.

Násobilku 2 a 3 jsme ještě zvládla. Snažila jsem se učit odpoledne i večer s mamkou, ale čísla se mi pletla. Nevěděla jsem, kolik je tři krát pět a čtyři krát šest. A když jsem se měla učit násobilku 7 a 8, nastala katastrofa.

A tak jsem jednou seděla nešťastná v lavici, do očí se mi draly slzy, protože jsem nevěděla, kolik je osm krát šest. Najednou na mě zpod lavice vykouknou dvě malá černá očka a malá pusinka říká: „Čtyřicet osm.“ Napsala jsem si výsledek a byla jsem hodně překvapená!

„Kdo jsi a co tu děláš?“ zeptala jsem se.

„No přece dovol, abych se představil. Jmenuji se Pomocníček Násobilkový a jsem hodný skřítek. Pomáhám dětem, co neumí násobilku. Napovídám jim, aby měly dobré známky a nepropadly z matematiky. Teď jsem si vybral tebe a budu ti pomáhat. Budu sedět pod lavicí a nikdo kromě tebe mě neuvidí.“

Hodně jsem se radovala, nebudu se učit násobilku, kterou jsem nenáviděla.

Skřítek slib dodržel. Když jsem nevěděla příklad na násobení a dělení, řekl mi výsledek. To byla paráda! Najednou jsem měla samé jedničky a všichni koukali.

Všichni se učili násobilku a já nemusela. Pomocníček Násobilkový dělal úkoly za mě. Měla jsem jedničky a nestálo mě to žádnou práci a žádné úsilí.

Tak to trvalo celý rok. Násobilku jsem neuměla, ale díky skřítkovi jsem měla pořád jenom jedničky. Pak mě jednou o prázdninách mamka poslal do obchodu, abych koupila 4 kila brambor. Jedno kilo stálo 7 korun. Mamka mi dala stovku.

Já jsem nakoupila brambory a zaplatila stovkou. Vrátili mi 52 korun. Přišla jsem domů a mamce vrátila zbytek peněz. Mamka se zeptala, kde mám zbytek peněz, že jsem jí vrátila málo, že chybí 20 korun. Hubovala, že jsem zbytek utratila a nechci se přiznat. Nevadilo by jí, že jsem si za zbytek peněz něco koupila, ale že jí lžu.

~ 59 ~

Ale nebyla to pravda. Nelhala jsem jí. Vrátili mi špatně a já si to neuměla spočítat.

Nemohla jsem se mamce přiznat, že neumím násobilku a že si sama nespočítám, kolik měly brambory stát. Nepřiznala jsem se, že mi ve škole napovídá Pomocníček Násobilkový. Vypadala jsem jako podvodnice – mamka si myslela, že lžu a zbytek peněz jsem utratila a nechci to přiznat. To mě mrzelo nejvíc.

Rozhodla jsem se, že je to fajn, že mám z násobilky jedničku, ale že je špatně, že ji neumím. Nebudu si v životě ani umět spočítat, kolik stojí nákup. A tak jsem se začala násobilku učit a dřít každou volnou chvíli. Pořád jsme s sebou nosila tabulku s násobilkou a učila se, až jsme se celou násobilku naučila. Celou a jednou provždycky.

Když jsme psali na konci roku velkou písemku, řekla jsem Pomocníčku Násobilkovému, že už ho nechci ani vidět, ať jde k jiné holce, do jiné školy.

Že už násobilku umím a nepotřebuji jeho pomoc. Udělal na mě dlouhý nos, urazil se a zmizel. Už jsme ho nikdy neviděla.

Důležité je, aby si každý uměl pomoct sám a aby se naučil to, co potřebuje a bude v životě potřebovat. Dnes už násobilku umím výborně, ale na Pomocníčka Násobilkového si často vzpomenu.

~ 60 ~

Životní zkouška

Vendula Šifelová (17 let)

Dětský domov Hodonín

~ 61 ~

Stáli tiše v lese. Stáli tam a mlčky pozorovali dění okolo. Bylo jedenáct hodin večer a měli trochu strach. Zaslechli totiž kroky… Nejsou tu sami, pomysleli si a koukli jeden na druhého. Kroky slyšeli stále blíž a blíž až najednou uviděli světlo.

Nebylo to světlo, byl to oheň. Ten chlápek držel zapálenou pochodeň a šel přímo k nim. Byl oděn do černého hábitu, takže mu vůbec neviděli do tváře. Jakmile byl přímo u nich, spustil: „Vy tady čekáte na mě? Vy jste ti, co se chtěli přidat k našemu kmenu?“

Koukli se na sebe a uvědomili si, že chodit po lese takhle pozdě večer plnit stezku odvahy asi nebyl úplně dobrý nápad. Chvilku na chlápka koukali s otevřenou pusou, až pak ze sebe jeden vymáčkl: „My jsme… My jsme jenom plnili stezku odvahy…, “ a po dokončení věty si utřel pot z čela. „Tu odvahu u nás budete potřebovat, pánové,“ zvolal, objal kluky kolem ramen a poté vyrazili směrem k jeho kmenu.

Jakmile dorazili na místo, nemohli uvěřit svým očím. Uprostřed toho podivného tábora v lese byl vysoký totem, ale v té tmě nešlo úplně rozpoznat, co je na něm namalované. Uprostřed byl zapálený oheň a kolem ohně byly rozprostřeny pařezy, které sloužily nejspíš k sezení. U každé klády byla do země zapíchnutá pochodeň, přesně taková, jakou měl ten, co ho potkali v lese. Jedna kláda byla větší a více zdobená. Také pochodeň u ní vypadala vznešeněji. Nejspíš tu bude asi nějaký náčelník, pomyslel si jeden z kluků. A hned poté se ze tmy vynořil velký, do černa oděný chlápek, kterému při chůzi vlál plášť a na obličeji měl zvláštní masku. Místo vlasů měl dredy a na nich navlečené korálky.

Vskutku zvláštně vypadající chlápek před ně poklekl a začal se asi modlit, nebo konal nějaký jejich rituál. Poté chlápek vstal, objal toho, který je z toho lesa přivedl, a povídá mu: „José, děkuji ti za pomoc, to jsou oni.“ Jeden z kluků už to nevydržel a vykřikl: „Anakine, prosím štípni mě, třeba je tohle všechno jenom sen…“

„Doufám, protože tomuhle opravdu odmítám věřit…“ Tímhle asi docela naštval náčelníka, který se k němu otočil, chytil ho za mikinu a přitáhl si ho až k obličeji.

„Můžeš být rád, že jsme vybrali zrovna tebe. Byl bych rád, kdyby se tohle už neopakovalo. Mám s tebou velký plány, hochu, tak nebuď drzý!“ A položil ho zpátky nohama na zem. „José, veď je za mnou,“ zvolal náčelník, „chci je trochu provést po táboře a ukázat jim jejich nocleh.“

Druhý den ráno se kluci stále vzpamatovávali z minulé noci. Rozhlédli se kolem sebe a pořád byli v tom divném táboře. „O co jim sakra jde?“ zvolal jeden naštvaným hlasem, „doma o nás budou mít starost.“ Jakmile to dořekl, rozhrnula se plenta stanu a v ní stál ten podivný chlápek ze včerejška, který je dotáhl sem, na tohle divné místo. José se jmenoval. Sedl si k nim na dřevěnou desku,

~ 62 ~

na které spali, a řekl: „Doma je všechno zařízené, nikdo o vás starost mít nebude.“

Vtom jeden z kluků sebral odvahu a zeptal se: „Proč jsme vlastně tady?

Proč zrovna my? Jak jste vlastně mohli vědět, že v tom lese budeme?“ José se usmál: „Pomalu hochu, vy jste poslední členové našeho kmene. Všechny nás sem přitáhli ve vašem věku a byli jsme z toho stejně na větvi jako teď vy. Není se čeho bát, bude tu o vás dobře postaráno.“ Klukovi to pořád nedalo a stále se vyptával, protože se zdálo, že José před nimi nemá co tajit. „A jak jste teda věděli, že budeme večer v tom lese?“ Nato José vstal a položil klukovi ruku na rameno. „Každý den chodíme takhle pozdě večer hledat poslední členy. Každý večer deset let v kuse.

Už jsme ani nedoufali, že vás najdeme. Ale jakmile jsem vás spatřil, pomyslel jsem si, že jste to vy. Takhle hluboko do lesa nikdy nikdo nechodí a je dokázáno, že vás to sem přitahovalo nějakou vnitřní silou jako nás všechny. Podívejte se na ten půlměsíc, co máte vzadu za krkem, to je znamení našeho kmene.“ Kluci se na sebe navzájem podívali a opravdu. Znamínko ve tvaru půlměsíce tam skutečně oba měli.

Dokonce i José tam takové měl. „Teď si odpočiňte, odpoledne vás čeká výcvik,“ řekl José a vyšel ze stanu.

Odpoledne začali kluci s výcvikem. Učili se střílet lukem. To je docela bavilo a brali to spíše jako takovou zábavu než bojový výcvik. Pořád se ale divili, proč tohle všechno.

Po skončení výcviku se vrátili zpátky do stanu. José jim řekl, ať zase chvíli odpočívají. Kluci byli stále překvapení.

Zhruba kolem půlnoci klukům někdo zabouchal na stan. Dovnitř vstoupil náčelník, chvíli přešlapoval a chodil tam a zpátky. Potom je vzbudil, vytáhl je ven a vydal se s nimi směrem k rozdělanému ohni, kde seděli ostatní členové kmene.

Kráčel s pochodní, a jakmile došel ke svému místu, zapíchl ji do země a sedl si na kmen stromu. Ostatní povstali a koukali směrem ke klukům. „Posaďte se,“ řekl náčelník a ukázal směrem ke dvěma kmenům, které byly volné. Kluci si všimli, že tu sedí i pár holek. Ale neviděli jim přímo do tváře, protože měly také masku. „Můžeme začít, už jsme všichni?“ zeptal se náčelník a začal zpívat podivnou písničku. Ostatní se přidali. Po dozpívání písničky řekli klukům, ať vstanou a jdou směrem k náčelníkovi.

Koukli na sebe a udělali to, co jim řekli. Náčelník držel v ruce velký meč. „Poklekněte před našeho pána,“ špitl José, sedící vedle náčelníka.

Náčelník spustil: „Byli jste vybráni do našeho kmene. Vaším úkolem bude chránit náš kmen a bojovat za náš kmen. Chceme ovládnout celé lidstvo. S tímhle nám můžete vy dva pomoct.“ Pak polkl, vzal meč a pokračoval v proslovu: „Tímhle jste pasováni na strážce našeho kmene, slibte, že budete oddaní a nikdy nás nezradíte!“ „Slibujeme,“ řekli kluci dvojhlasně. Náčelník je pasoval a podal jim masky

~ 63 ~

a oblečení, jaké měli všichni ostatní. „A teď se běžte převléct, ať nám tu neděláte ostudu v těch civilních hadrech.“ Kluci poslechli. Ostatně, co jim zbývalo? Pořád z toho všeho byli trochu mimo. Ale už pochopili, o co náčelníkovi vlastně jde.

„Hlídat kmen bude snad brnkačka,“ řekl jeden druhému. Ale to se pletli.

Všichni se odebrali do stanů a šli spát. Ráno je čekalo první hlídání, jelikož ostatní šli bojovat s nepřátelskými kmeny okolo. Ale vše dopadlo nakonec úplně jinak. Večer zaslechli stádo koní klusající přímo k jejich kmeni. Všichni z kmene vylezli před stan. „Už jsou tady, rychle pro zbraně, chtějí nám vypálit tábor!“ křikl jeden z kmene, který si všiml, že nepřátelé zapálili náčelníkův stan. Náčelník naštěstí seděl stále u ohně. Všichni se rozeběhli s pochodní a mečem v ruce směrem k nepřátelskému kmenu a začal nelítostný boj. Jeden z kluků si všiml, že jeden z nepřátelského kmene nebojuje, ale plíží se kolem jejich stanů. Nenápadně ho tiše sledoval, aby zjistil, co chce vlastně udělat. Plížil se až přímo k náčelníkovi, který pořád seděl u ohně. Připlížil se k němu zezadu a mečem mu chtěl useknout hlavu.

Naštěstí měl kluk pohotové reakce, skočil na nepřítele a sťal ho jeho mečem.

„Zabil jsem člověka,“ zakřičel a utekl od něj pryč. Všichni nechali boje a nepřátelský kmen utekl zpátky, odkud přišel.

Náčelník vstal a šel směrem ke svému zachránci. „Mohlo být po mně, ale ty jsi mě zachránil, třikrát hurá našemu hrdinovi!“ zvolal a všichni zakřičeli: „Hurá, hurá, hurá.“ Kluk se přestal cítit tak zle, protože přece jen to udělal pro dobro kmene.

„Za to tě pasuju na mé místo, přece jen už jsem starý a nejsem schopen boje a vidím, že jsem se v tobě nespletl. Od začátku jsem to chtěl takhle udělat, ale nejdřív jsem si tě chtěl prověřit. A vidím, že ty jsi příležitost ukázat se mi v nejlepším světle chytil za pačesy. Sláva novému náčelníkovi!“ A dal mu náčelnický náhrdelník kolem krku a posadil ho na svůj kmen.

Od té doby byl v kmenu klid a mír. Všichni se po onom incidentu báli na kmen zaútočit. Nový náčelník velel dobře. Nakonec si vzal dceru bývalého náčelníka, jeho kamarád si vzal její sestru a nastal týden hodů, kdy se jedlo, pilo a na chvilku se zapomnělo na rozepře. A jak to dopadlo s bývalým náčelníkem? Ten neustále hlídal velení nově zvoleného náčelníka.

~ 64 ~

Krufas

Nora Kováčová (15 let)

Dětský domov Strážnice

~ 65 ~

V nedalekém městě zvaném Vyškovec žil malý chlapec jménem Petr s rodiči.

Tak jako každý rok i letos jedou o prázdninách k babičce, která bydlí v chatě na kraji lesa. I když tam Petr jezdí nerad, tak se snaží kvůli mamince to tam nějak vydržet.

Když přijeli, babička je přivítala čerstvě upečenými buchtami. Po náročné cestě byli všichni unaveni, a tak šli spát. Petr nemohl usnout, proto se díval oknem ven na hvězdy. Přitom uviděl padat hvězdu, rychle tedy vstal a běžel k oknu, aby viděl, kam dopadne. Vrátil se do postele a usnul. Druhý den po snídani přemýšlel, co včera vůbec viděl, a napadlo ho, že se půjde podívat na místo, kde hvězda skončila.

Když už byl v lese nějakou tu hodinu a hvězdu stále nemohl najít, začal mít strach, že se ztratil, a tak se rozhodl najít cestu zpět. Když se rozhlédl, spatřil zář vycházející zpoza kamene. Vydal se za světlem, které ho tak lákalo. Jakmile přišel blíž, všiml si, že to není hvězda, ale vajíčko, z něhož vycházely zvuky.

Petr si myslel, že je uvnitř někdo uvězněný, tak ho opatrně rozbil. A vyskočil z něj skřítek jménem Krufas. Zprvu se ho lekl, protože byl malý a nahý, ale Petrovi se skřítka zželelo, a tak mu půjčil své oblečení. Po chvíli povídání s Krufasem si Petr uvědomil, že není tak špatný, jak vypadá, a proto mu vyprávěl o svých tajných přáních a snech. Byl mezi nimi i sen, který Krufase zaujal. Přece každý člověk aspoň jednou toužil vzlétnout…

Jelikož bylo pozdě, Petr musel domů. Druhý den si řekl, že půjde zase do lesa za skřítkem. Jenže skřítek nikde. Najednou uviděl u stromu jakousi podivnou lahvičku.

Tak si ji vzal a utíkal domů. V posteli myslel pořád na lahvičku a nemohl usnout.

Proto si řekl, že to zkusí. Tak vyskočil z postele, vzal lahvičku a jemně se napil.

Ta chuť byla tak zvláštní. Najednou se začal vznášet. Vzpomněl si na Krufase a na to, jak mu povídal o tom, jak by chtěl zkusit létat. Petr byl tak šťastný… Vyletěl z okna a letěl nad lesem, když vtom uviděl Krufase, který mu mával. Tak mu Petr taky zamával a Krufas zmizel. Petr ještě chvíli létal a potom vletěl do postele a usnul.

Když se ráno vzbudil, přišla za ním maminka s tím, že už musí vyjet. Petr řekl, že se musí jít ještě rozloučit. Vběhl do lesa a hledal Krufase. Když ho našel, poděkoval mu za lahvičku a rozloučil se. Poté Krufas zmizel, Petr doběhl do chaty, sbalil se a jel domů. Po cestě vzpomínal na Krufase a byl rád, že zažil příjemné dobrodružství.

A těšil se, až zase pojede k babičce.

~ 66 ~

Dobývání planety Země

Daniel Lam (15 let)

Dětský domov Litoměřice

~ 67 ~

Většina lidí využívá pouze deset procent své mozkové kapacity. Nikdo ještě nezjistil, jestli by se dala nějak zvýšit. To však mluvíme o lidech na naší planetě. Od roku 2000 se na Zemi začínají objevovat podivné věci, například kruhy v obilí, létající talíře neboli UFO, a mizí lidé. Vědci se domnívají, že za to můžou bytosti z jiných planet, které by mohly využívat až sto dvacet procent své mozkové kapacity.

Tento příběh je o chlapci jménem Jimmy. Jimmy žije jen se svou matkou Becky v malé vesničce Small Age v Americe. Má rozcuchané delší hnědé vlasy a moc nemluví.

To asi proto, že má nemoc zvanou autismus. Odjakživa ho zajímaly věci týkající se vesmíru, ale nejvíc ho zaujaly mimozemské bytosti. Na jeho jedenácté narozeniny matka Becky nikdy nezapomene. Když se Jimmy v noci koukal z okna na hvězdy, najednou uviděl kousek od svého domu velký modrobílý oslnivý záblesk. Vylezl z okna a ihned se vydal za ním.

Po sto metrech se zastavil, když před sebou viděl dvakrát většího šedého mimozemšťana.

Měl velké kulaté oči a neměl nos. Za ním stál létající talíř, velký jako Jimmyho dům.

Jimmy se otočil a běžel zpět ke svému domu, ale zničehonic zastavil a nemohl se ani pohnout.

Když šla Becky zkontrolovat Jimmyho, divila se, že není ve svém pokoji. Z prázdného pokoje se koukla z okna a vidí svého syna, jak nastupuje do létajícího talíře. Když se za ním rozběhla, spatřila jen oslnivý záblesk, na který už koukala se slzami v očích. Becky zavolala policii, ale nikdo jí nevěřil. Celostátní pátrání nenašlo po Jimmym ani stopu.

Když se Jimmy probouzí, ocitá se uvnitř létajícího talíře, který putuje vesmírem na cizí planetu. Jakmile se vzpamatuje, uvědomuje si, že mimozemšťané dokáží mluvit anglicky a říkají mu, že letí na svou planetu Hera. Hera je planeta 1456krát větší než Země a je od ní vzdálena 780 000 000 000 00 kilometrů. Našimi stroji bychom na ni doputovali přibližně za rok, zatímco s létajícím talířem za sotva 20 minut. Z dálky vypadá Hera jako obrovská černá koule. Když se Jimmy odvážil zeptat, proč unesli zrovna jeho, odpověděli mu, že dokáže využívat dvacet procent mozkové kapacity. Nato se Jimmy zeptal, k čemu ho potřebují.

Oni mu odpověděli, že dostali od nadřízené planety Ferg rozkaz zničit Zemi i celou sluneční soustavu. S tím ale Jimmy nesouhlasí. Říká jim, že tam má rodinu a přátele, Ale mimozemšťani už neřekli ani slovo.

Asi po deseti minutách se mu jeden mimozemšťan představil:

„Já jsem Sean. Tvé rodiny je mi líto, ale nemáme na vybranou, dostali jsme rozkaz.

Teď už žádnou lásku cítit nebudeš a budeš jako my.“

A připevnil mu na hlavu něco jako železnou masku, která mu měla zvýšit mozkovou kapacitu na stejnou úroveň, jakou měl Sean a ostatní mimozemšťané. Jimmy cítí mírnou bolest a pak se ho Sean zeptá:

„Teď už se bránit nebudeš, viď?”

Jimmy odpoví: „Ne, už ne.“

Přitom vzpomíná, jak mu jeho zesnulý otec, kterému říkali Prorok, protože viděl do budoucnosti, říkal, že se z něj jednou stane hrdina. Jimmy si to moc dobře pamatuje. Možná

~ 68 ~

je to tím, že je dvanáctkrát chytřejší než ostatní lidé, ale lásku, kterou v sobě měl, neztratil, i když to před Seanem a ostatními předstíral. A svému poslání být hrdinou chtěl dostát.

Když přistáli na planetě Hera, nejdřív vystoupil Sean s ostatními mimozemšťany, Jimmyho nechali prozatím uvnitř. Jimmy si nasadil železnou masku, nabil si mozek a zvýšil svou mozkovou kapacitu až na dvě stě procent. Teď byl nesmrtelný a nikdo mu nemohl zabránit zastavit likvidaci Země. Mimozemšťan by při takovém nabití mozkové kapacity zahynul, nenapadlo je však, že u člověka to může být jiné. A tak vystoupil z létajícího talíře.

Svou mysl dokázal ovládat tak, že vzlétl a koukal ze shora na tisíce mimozemšťanů na rudém povrchu planety. Ti se ho snaží zabít pistolí, která pálí elektrické koule s napětím devět tisíc voltů. Jimmy se všem střelám vyhnul a začal ničit planetu ohnivými proudy, které mu šlehaly z pusy a očí.

Když se to dozvěděl Marat, vládce planety Hera, ihned se pokusil Jimmyho zneškodnit. Vládce Marat uměl také létat, a když přiletěl k Jimmymu, použil na něj ohromný vítr silný jako dvacet tornád. Jimmy reagoval stejným způsobem, jenomže byl mnohokrát silnější než Marat. Toho vítr odfoukl na povrch rychlostí čtyři sta kilometrů v hodině. Sice to přežil, ale byl tak oslabený, že se sotva pohnul. Jimmy neměl ani škrábnutí. Bylo mu lépe než kdy jindy. Poprvé se cítil jako pravý hrdina. Marata dorazil silnou vlnou, kterou už nepřežil. Pak začal ničit celou planetu. Mezitím zjistil, že planeta Ferg, která už o něm věděla, chce zaútočit na Zemi.

Jimmy letěl ohromnou rychlostí až na Zemi a ihned kontaktoval všechny vojáky v utajení, OSN a vůbec všechny, kteří by mu v záchraně lidstva pomohli. Spolu vytvořili armádu, která měla deset milionů vojáků. Čekali, kdy se objeví mimozemšťané, jenže Ferg byla nejinteligentnější planeta v celé galaxii, a tak celá tato planeta už putovala vesmírem přímo k Zemi. Mimozemšťani pár set kilometrů od zeměkoule vytvořili dlouhý oválný most, který se pomalu přibližoval. Jimmy a jeho vojsko hleděli na oblohu a sledovali most, který měl sloužit k přesunu mimozemských bytostí.

Jimmy musel něco udělat. Nabil mozky vojáků na stejnou kapacitu, jakou měl on.

A teď už Ferg nemá šanci. Když začali mimozemšťané přicházet, pod mostem už stáli vojáci a stříleli je unikátními zbraněmi vypouštějícími laserové paprsky, jejichž zásah nebylo možno přežít. Jenže mimozemšťanů bylo najednou tolik, že vojáci nestačili střílet a cizí bytosti začaly získávat převahu. Začali umírat i pozemští vojáci a to Jimmy nesměl dopustit.

Vytvořil si dvouatomovou bombu, letěl nahoru podél mostu až do vesmíru, na konci se napřáhl a hodil bombu přímo na mimozemšťany. Bomba bouchla, most se rozpadl a začala se tvořit ohromná černá díra, která spolkla celou planetu Ferg. Jimmy letěl zpátky na Zemi a spatřil už jen pár živých mimozemšťanů a tisíce vojáků radující se z vítězství.

Celá galaxie si bude Jimmyho pamatovat. Spolu s vojáky nabili mozek každému člověku na Zemi a spolu vytvořili novou planetu, na které byly nevyčerpatelné zdroje všeho a kde hlavně neexistoval hlad, smutek ani nemoci.

~ 69 ~

Napadení Země

Adam Zavacký (15 let)

Dětský domov Nový Jičín

~ 70 ~

Psal se rok 4520, když spojenecké země Evropské unie spustily projekt, při kterém se rozjela stavba vesmírné lodi s názvem, který prozrazovat nechtěly, jelikož to mělo být tajemství. Toto tajemství chtěly prozradit až po dokončení stavby. Víme jen, že tato loď měla mít kapacitu kolem 5 milionů osob a výdrž kyslíku na 10 tisíc let. Tento projekt byl tajně připravován v podzemí, kde pracovaly statisíce dělníků. Loď byla stavěna jako válečná i obranná.

Stavba lodi probíhala bez problémů. Sice nebyla ještě úplně dokončená, ale vše vycházelo podle plánu, takže prezident Spojených států amerických vyhlásil schůzi pro všechny zástupce evropských zemí, aby se domluvili, jak a co bude s lodí, když se dokončí projekt. Na této poradě bylo řešeno, jak se bude nakládat s lodí a pro jaké účely se bude využívat, ale také to, že by se měl tento projekt nějak pojmenovat, protože podobných projektů bylo více. A protože tento projekt financovaly všechny zúčastněné země, tak chtěly vědět, jak se bude jmenovat. Název ještě nebyl vymyšlen. Proto si nechal prezident sezvat ty nejchytřejší a nejlepší lidi z celé planety. Byl to Nicolas Guljevič z Ruska, Adam Zelený jako zástupce České republiky, Jack Nicolson z Ameriky, ze Španělska Luis Enrique Peréz, z Francie to byl Baudet Alard, pak také zástupce Finska Timo Alma a nakonec i jedna žena, Sakura Sanová z Japonska.

Tato sedmice nejlepších vedoucích ze všech zemí, které se na projektu nejvíce podílely, byla vybrána jako palubní inženýři, kteří byli vždy na každém určitém místě, protože byli rozděleni podle toho, které školy studovali. Když se nejlepší muži a jedna žena sešli, tak začala porada o názvu projektu lodi. Jakmile porada skončila, sedmice oznámila na zasedací konferenci název lodi a celého projektu. Když sezení skončilo, všichni její členové vyšli k davům natěšených lidí a prohlásili: „Nyní započneme let na planetu jménem Mars, kterou se chystáme obydlet a tak rozšířit naše obzory. Dále tam plánujeme přivézt lidi, aby tam mohli jednoho dne žít.“ Takhle krásně uvedl věci do chodu prezident Spojených států amerických a dále předal slovo kapitánovi a inženýrovi Adamu Zelenému. Kapitán prohlásil: „Když jsme přišli na to, že tahle planeta není jediná, kterou můžeme my lidé obývat, tak jsme začali s projektem, který jsme nazvali Civilizace Země, zkráceně CZ. Poté, co projekt prohlásil za otevřený pro planetu Zemi, rozhodl se, že název a podrobnosti oznámí jeho zástupce – tím byla Ing. Sakura Sanová. Kapitán Adam tedy předal slovo své zástupkyni – slečna Sakura byla překvapená, ale poděkovala a ujala se toho. V té chvíli už jí nic jiného nezbývalo. Tak tedy začala slovy: „Tohle je projekt, na kterém jsem velmi ráda pracovala, a také jsem moc šťastná, že budu pravá ruka tady kapitána Zeleného. Když mi tehdy přišla pozvánka, abych se zúčastnila tohoto projektu, tak jsem byla nadšená. Samozřejmě, že jsem o tom věděla, protože jsem jedna z těch, co zasedají v radě, a tak proto jsem už jen doufala, abych se k této funkci dostala. Určitě jsem nečekala, že bych mohla skončit jako zástupce kapitána. Ale nezabývejme se jen mými věcmi, jsme tu proto, abych vám představila název naší lodi a další podrobnosti.“

~ 71 ~

Slečna Sakura pokračovala: „Tato loď se stavěla proto, abychom s její pomocí odletěli na jinou planetu, ale také byla postavena jako loď bitevní. Má kapacitu kolem 5

milionů lidí a délka výdrže kyslíku je na deset tisíc let, její součástí jsou i stíhačky. Jsou to nejnovější stíhačky z Ruska a Spojených států amerických. Jsou to ruské Z55 a americké H535 a mají to nejlepší vybavení. Jejich pohyb se nedá postřehnout okem, jsou pokryté speciálním materiálem, který nelze zaznamenat radarem.“

Pak nastala chvíle, aby zástupkyně kapitána oznámila název galaktické lodě.

Slečna Sakura pokračovala v řeči: „Nyní nastala ta chvíle, abych vám řekla to, na co tady všichni čekáte, název této skvělé a úchvatné lodi. Tato loď se tedy nazývá Fivestripes.

Kdy ale tato loď odstartuje, zůstává záhadou. Tuhle informaci sdělíme až po další konferenci, která proběhne v příštím týdnu. Ostatní informace se dozvíte v dalších dnech.“

Po setkání byla svolána tisková konference a na té byly oznámeny ostatní informace. Byly to informace jen o tom, jak a kdy odstartuje galaktická loď Fivestripes.

Když konference započala, začalo se jednat o startu této lodi. Tuhle informaci měl ohlásit strojní mechanik a vysokoškolský inženýr Nicolas Guljevič. Tedy prohlásil: „Tato loď odstartuje 4. srpna 4520.“

Když nastal den D, tedy den odletu, tak se konečně všichni dostali k tomu, aby se nalodili určití lidé, aby obydleli novou planetu. Když ale chtěli konečně odstartovat, tak se vyskytly nečekané komplikace. Nikdo nechápe jak, ale na Zemi se objevili známí a nebezpeční nepřátelé nazývaní Trasnové. Tento lid, jestli by se to tak dalo nazvat, chtěl ovládnout a podmanit si Zemi. Nakonec se tedy museli velitelé a hlavně prezident na poslední chvíli opět sejít a začít jednat o tom, co se bude dít – jestli odletí dle původního plánu, nebo zaletí hledat pomoc do galaxie. Snažili se najít co nejlepší řešení. Když se rozhodli, že tedy odletí do galaxie pro pomoc, připravili loď a do ní nasedli vycvičení elitní bojovníci. Loď odstartovala. Byla to loď, která ale nelétala na klasické palivo, tahle loď mohla letět pouze na vzácnou rudu těženou na Zemi. Proto chtěli Trasnové za každou cenu zastavit těžbu této rudy.

Všichni se bránili a tato obrana byla zprvu úspěšná, Trasnům se nepovedlo nic z jejich plánu. Tato válka na Zemi probíhala neuvěřitelných 5 let. Za tak dlouhou dobu se kapitán Adam Zelený se svojí posádkou a s celou lodí dostal hluboko do galaxie. Ani za tak dlouhý čas se ale nedokázal dostat tam, kam chtěl.

Válka skončila a vyhráli v ní Trasnové. Když se tuhle zprávu dozvěděl kapitán Zelený, byl to pro něj šok. Loď zastavila a nadporučík Nicolson se zkoušel spojit se Zemí.

Země však neodpovídala, protože jak víme, byla dobyta Trasny. Proto kapitán Zelený nechal svolat poradu. Porada probíhala asi čtyři hodiny. Když skončila, tak se rozhodli, že rozhodnutí vyhlásí rádiem, a také se rozhodli, že se pokusí vysílat signály do galaxie.

Tyto signály vysílali hodně dlouhou dobu. Ozvala se nejvzdálenější planeta jménem Pluto. Když tedy zachytili opětovaný signál, celá posádka se zaradovala a byla šťastná.

~ 72 ~

Proto tedy začalo jednání o pomoci lodi Fivestripes a pomoci pro Zemi. Když toto jednání skončilo a planeta Pluto slíbila, že pomůže Zemi i lodi, vyslala svou záchrannou loď na místo, kde uvízla loď Fivestripes. Kapitán lodi Fivestripes Adam Zelený zjistil po příletu záchranné lodi, že přivezli velký kus rudy zvané Mathrova ruda.

Po příletu vojenské záchrany z planety Pluta doplnili záložní palivo a rozletěli se i s vojenskou podporou na Zemi. Letěli a jednali o tom, jak zachrání Zemi a jak by dali vědět na Zemi svým spojencům o tom, že se chystají planetu zachránit. Chtěli, aby spojenci v průběhu bojů vyvolali revoluci. Na Zemi poslali vzkaz, že jsou si vědomi toho, že když to nevyjde, tak Trasnové budou připraveni na to, že přijde protiútok.

Tato věc jim byla celkem jedno, v tuto chvíli proto poslali zprávu v jazyce, který znala jen planeta Země. Tento jazyk byl nazýván Smatrův jazyk. Když tento vzkaz odeslali, letěli stále blíž a blíž k Zemi. Po třech dnech přišla odpověď. Kapitán tedy nechal svolat poradu, na které se střetli zástupci celé lodi, přesněji ta sedmička vybraných, a vybraní zástupci ze záchranné lodi. Na poradě se probírala odpověď ze Země. Zpráva zněla:

„Jsme připraveni na to, abyste během tří dnů zaútočili.“ Když ji kapitán Zelený přečetl, začala se rozbíhat debata o tom, jaký bude postup a plán boje.

Když se loď Fivestripes přiblížila k planetě Zemi, všechno začalo. Nejprve vyletěli letci jako návnada, pár střel bylo vypuštěno na základny Trasnů, ale Trasnové se jen tak nenechali bombardovat letkami lodi Fivestripes. A tento útok jen nahrával kapitánovi Zelenému do karet. Ten si počkal, až nepřátelské lodi přiletí blíž k lodi. Když tyto letky přiletěly k lodi, tak na ně kapitán Zelený zahájil palbu. První linii kapitán tak, jak chtěl, odrazil, proto tento postup udělal ještě jednou a pak ještě asi třikrát. Když těchto pět linií zničil, zahájil operaci k osvobození Země. Vyslal své nejlepší letce a za nimi vyletěly dvě velké lodě – Fivestripes a záchranná loď. Když doletěly záchranné lodě k Zemi, letky už vyhrávaly jak vzdušné souboje, tak i souboje s tanky na Zemi. Poté, co letky dobyly nepřátelské území a obsadily nejnebezpečnější základny, postupně se se svými spojenci začaly obsazovat celou Zemi. Potom probíhaly boje ještě v několika zemích naší planety, a když tyto boje ustaly, byl konečně všude klid a mír.

Když se země daly do pořádku, proběhla ještě jedna schůzka, a to o tom, jak dát dohromady tuhle kdysi nádhernou planetu Zemi. Konference probíhala spoustu dní.

Každý zástupce se vrátil do své země a byl tam samozřejmě za hrdinu. Ale jeho poslední úkol byl zajít ihned za prezidentem a promluvit si s ním o tom, jak povedou zemi dále tak, aby se dostala do původního stavu. Během tří let se celá planeta dala dohromady a všichni byli šťastní a spokojení.

A tímto skončil můj příběh o tom, jak se skupinka lidí musela vydat do vesmíru, aby zachránila Zemi.

~ 73 ~

Jak jsme s Hulkem

zbourali Měsíc

Denis Chaloupka (10 let)

Dětský domov Lipová u Šluknova

~ 74 ~

Jednou, zrovna jsem si čistil zuby, někdo zazvonil. Jdu otevřít a nikdo tam nebyl. Už jsem chtěl dveře zavřít, když na mě někdo promluvil. Koukl jsem nahoru do výšky a viděl jsem svého kamaráda Hulka. Byl jsem rád, že za mnou přišel, protože spolu zažíváme zvláštní dobrodružství.

Dneska měl Hulk nápad, že budeme soutěžit, kdo vykopne balon nejvýš.

Já jsem ho kopl pět kilometrů vysoko. Hulk ještě výš. Potom já dvanáct kilometrů, to už bylo lepší. A Hulk najednou kopl opravdu velkou silou, protože nechtěl prohrát.

Balon letěl vysoko a najednou jsme slyšeli obrovskou ránu, až jsem vyskočil leknutím do vzduchu. Pak jsme viděli, jak z nebe padají kusy něčeho velikého.

Moc jsme se tomu divili.

„Co to je?“ ptal se Hulk.

„Nevím, musíme to zjistit, to byla ale rána,“ řekl jsem já.

Utíkali jsme k jednomu spadlému kusu. Zjistili jsme, že je to Měsíc. To byl tedy průšvih! Představte si, že nastala noc, byla černočerná tma, ale Měsíc nesvítil, protože byl rozbitý. A rozbili jsme ho my.

Já jsem řekl: „Hulku, co budeme dělat?“

Hulk odpověděl: „Pojď, utečeme a nikomu nic neřekneme!“

A tak jsme utekli a nikomu jsme nic neřekli. Jenže… Nastaly problémy.

Pořád jen svítilo sluníčko. V noci nikdo pořádně nemohl spát, protože nesvítil Měsíc.

S mořem taky nebylo nic v pořádku, nefungoval příliv a odliv, zkrátka katastrofa.

A pak mi Hulk zavolal: „Kámo, musíme to spravit. Přijď dneska po škole ke mně. Poletíme na severní pól. Tam je nejvíc sněhu.“

A tak jsem šel po vyučování za Hulkem, letěli jsme na severní pól, ale vůbec jsem netušil, proč potřebujeme sníh. A pak jsem to pochopil. Začali jsme s Hulkem válet kouli. Dělali jsme to celé odpoledne. Koule byla obrovská. A pak vzal Hulk tu obrovskou sněhovou kouli a hodil ji vysoko do vesmíru nad námi. Takovou sílu já nemám. Koule letěla vzduchem a pak tam zůstala viset. Protože se sníh třpytil, svítila ta sněhová koule jako Měsíc.

„Hurá, máme nový Měsíc, jsme zachránění, hurá!“ křičel jsem radostí, že se nám to tak povedlo.

A Hulk řekl: „No jasně, díky za pomoc, bez tebe bych to nedal.“

Plácli jsme si do dlaní, že to byl bezva den a bezva dobrodružství, a šli jsme se domů vyspat. Náš sněhový Měsíc nám krásně svítil na cestu.

~ 75 ~

PŘÍBĚHY

HRDINŮ

Vydala

Advantage Consulting, s.r.o.

Orlí 708/36, 602 00 Brno

Tel.: + 420 734 713 298

www.advantage-consulting.cz

v roce 2016

Vydání první

Počet stran 75

Koordinátor projektu – Marcela Vyskoková

Mentor projektu – Monika Soukupová

Ilustrace – Tereza Kepáková

Grafická úprava a sazba – Vladimír Jelínek

Jazyková korektura – Libor Cupal

Tisk – Polygra a.s.

ISBN 978-80-260-9792-1

Olga Hyklová je zakladatelkou společnosti

Advantage Consulting, která je v současné

době největší ryze českou personální agenturou

v oblasti recruitmentu. Každoročně pomůže najít

práci několika tisícům lidí. Zaměstnává více než

100 pracovníků včetně hendikepovaných

nevidomých kolegů, za což získala

ocenění Stejná šance.

Advantage Consulting také dlouhodobě

podporuje děti z dětských domovů.

Pomáhá jim pochopit fungování pracovního

trhu a začlenit se do společnosti.

K projektům zaměřeným právě na tyto

děti patří i tato knížka PŘÍBĚHY HRDINŮ,

kterou chce upozornit na nadání a talent dětí

z dětských domovů a podpořit je v jejich rozvoji.

Tyto aktivity přinesly Advantage Consulting

řadu ocenění, jako např. Top odpovědná firma

roku 2014 a 2015, TOP 100 českých firem

či Ocenění českých podnikatelek.

Jejím krédem je pomoc potřebným v jejich

životním uplatnění. Mottem charitativních

aktivit je staré čínské přísloví::

„Dej hladovému rybu – nakrmíš ho na jeden den,

nauč ho rybařit a nakrmíš ho na celý život.“

Vládci živlů

Sen

Jak šel Emílek do světa

Kriugská dívka

Milada Hofschnaidrová (11 let)

Gabriela Švantnerová (17 let)

Tomáš Pohanka (10 let)

Esmeralda Kudriková (15 let)

Dětský domov Dubenec

Dětský domov Lichnov

Dětský domov Hrotovice

Dětský domov Litoměřice

Micka a Mourek

Arkon

Mor útočí

Hvězdy

Iveta Zaňková (12 let)

Lukáš Pšenička (14 let)

Jaroslava Ševčíková (14 let)

Denisa Jančíková (14 let)

Dětský domov Uherské Hradiště

Dětský domov Hamr na Jezeře

Dětský domov Jemnice

Dětský domov Příbram

House

Kolotoč světů

Já a Rozárka

in 25th silence street

Opaskový superhrdina

Sandra Naďová (15 let)

Marie Nováková (12 let)

Adrianna Špilerová (15 let)

Patrik Dvořáček (12 let)

Dětský domov Strážnice

Dětský domov Lichnov

Dětský domov Liběchov

Dětský domov Hrotovice

Kletba Hakirakughim

Můj skřítek

Životní zkouška

Krufas

Kateřina Rybníčková (14 let)

Petra Mauerová (16 let)

Vendula Šifelová (17 let)

Nora Kováčová (15 let)

Dětský domov Vysoká Pec

Dětský domov Plumlov

Dětský domov Hodonín

Dětský domov Strážnice

Advantage Consulting, s.r.o.

Palác Magnum

Orlí 36, 602 00 Brno

Jak jsme s Hulkem

Česká republika

Dobývání planety Země

Napadení Země

zbourali Měsíc

Daniel Lam (15 let)

Adam Zavacký (15 let)

Denis Chaloupka (10 let)

www.advantage-consulting.cz

Dětský domov Litoměřice

Dětský domov Nový Jičín

Dětský domov Lipová u Šluknova